‘200 
och ungefär liktidig invandring tili värt land. Att direkt 
af arternas mer eller mindre vidsträckta utbredningsfält 
inom Skandinavien (eller Tyskland) sluta sig tili tidsföliden 
vid invandringen är omöjligt, dä olika arter vandra olika 
hastigt. Samtliga sex arter hafva emellertid enligt min 
mening iörst pä granens tid nätt fram tili Skandinavien; 
möjligen kan dock Salix myrtilloides vara nägot tidigare 
an granen. Som liertalet af dem saknas i svdvästra Finland 
och pä Aland, tyckes invandringen uteslutande ägt rum 
norr om Bottniska viken ’). Detta antagande vinner stöd 
däraf, att nästan alla arterna äro talrikast ett godt stvcke 
frän kusten. 
Särskildt Ledum och C. globularis äro synnerligen 
lifskraftiga former, hvilka i samband med skogarnas för- 
sumpning och den alltjämt försiggäende myrbildningen 
ständigt vinna terräng och utvidga sina utbredningsomrä- 
den. Och alla äro de, i likhet med granen och Ranunculus 
lapponicus, medlemmar af den enformiga rysksibiriska 
flora, som i breda vägor väller fram öfver Skandinavien, 
undanträngande och förkväfvande hufvudmassan af den ti- 
digare Vegetationen. 
En utbredning -j nära anslutande sig tili ofvan- 
nämnda arter visa äfven ätskilliga andra nordiska växt- 
former: Stellaria longifolia , Rosa cinnamomea, Rübus Cha- 
mæmorus, Salix depressa, Carex loliacea, C. tenella, C. tc- 
nuijlora, C. chordorrhisa, C. vaginata o. s. v., af hvilka 
dock liertalet synes vara tidigare invandrare än Ledum- 
gruppens representanter. 
Conioselinum tataricum och Cenolophium Fischeri 
erindra äfven i nägon mân om Ledumgruppen. Bäda An- 
nas sälunda sällsynt i östligaste Tyskland; den förre där- 
jämte i heia Ost-Finland frän Karelska näset tili Kola och 
är äfven känd frän norska Finmarken; den senare är inom 
Fennoscandia inskränkt tili trakterna kring Flvita hafvet. 
) Ledum bildar möjligen undantag. 
