201 
En annan grupp, hvars typiska representanter utgöras 
af Ranunculus cassubicus och Botrychium virginianum upp- 
träder i södra Finland (vanligen ocksâ pà Aland) och i 
östra provinserna af (särskildt mellersta) Sverige och âter- 
finnes längre söderut först inom östligaste delarna af Tysk- 
land. Nära intill denna grupp sluta sig âterigen : Galium 
triflorum, Euphrasia bottnica, Pulsatilla patens, P. pratensis, 
Viola umbrosa, Elatine triandra, Scirpus radicans, Flwninia 
arundinacea, Calamagrostis gracilescens m. fl. Och äfven 
en och annan ruderatvâxt visar liknande utbredning, exem- 
pelvis Canipanula patula, Thlaspi alpestre, Draba nemorosa 
(öfverallt i Sverige rud.?), Lavatera thuringiaca och Trifo- 
lium spadiceum. 
Till slut fâr jag pâpeka, att till Ledumgruppen tro- 
ligen ocksâ fâr räknas en mossa, Sphagnum Wulfianum, 
som iu i likhet med denna grupps fanerogamer âr en försump- 
ningsväxt och silvin art 1 ). Finnes i Finland, Östersiöprovin- 
serna och Ostpreussen. Utbredningen i Sverige tämligen lik- 
artad med Salix myrtilloides ; ej känd frân Norge. Se hürom 
närmare K. F. Duséns afh. Om Sphagnaceernas utbredning 
1 Skandinavien». Akad. Afh. Uppsala 1887. 
Litteratur. 
1. Aminoff, F.: Skogsbiologiska studier inom Yilhelmina sockens 
fjälltrakter. Skogsvàrdsfôrems Tidskr. 1907. 
2 a. Andersson, Gunnar: Svenska växtvärldens historia. Andra 
uppl. Stockholm 1896. 
2 b. Björnström, Fr edrik Johan: Piteâ Lappmarks vâxtfysiog- 
nomi. Akad. afh. Uppsala 1856. 
3. Blytt, A.: Norges flora udgivet ved Ove Dahl. Kristiania. 
'1902—1906. 
4. Fries, O. R ob.: Om trakten mellan Tome och Kalix alfvars 
nedre lopp i växtgeografiskt hänseende. Bot. Not. 1858. 
5. Fries, Th. M.: Bidrag till känned. af Finmarkens flora. Bot. 
Not. 1858. 
1 ) Enligt Norrlin upphör Sphagnum Wulfianum i Torne Lpm. 
med barrskogen, likasâ i Enare Lpm. enl. Huit. Dusén har iakt- 
tagit den i Jämtland omkr. 400 m. o. h. i granregionen vid Are- 
skutans fot och i Härjedalen afvenledes i barrskogsregionen, men 
pâ nâgot större höjd öfver hafvet. — Allt eher Dusén 1. c. p. 121. 
