O. latifolia *elatior. Lönnroth beskrifver den 1. c. sâsom 
O. elatior Fries var. linearis, hvilkct nanin den hör bibe- 
hälla. Troligen är den identisk med O. Ruthei Max Schulze 
frân Swinemünde. Den andra under 7:67 i H. N. utdelade 
formen, soin Hartman in schedis kallat O. latifolia var. 
robustior, har mycket gröfre stjälk, bredare och kortare 
blad samt hippen nästan oflikad, och stär O. incarnata 
ytterst nära. Den tredje typen är den af Lönnroth 1. c. 
sâsom O. elatior Fries beskrifna växten. Den har i mycket 
hög grad influerats af O. inaculata och bör, om man kan och 
vill bibehälla kollektivnamnet O. elatior Fr., föras tili derusist- 
nämnda soin varietet. P. C. Afzelius sände exemplar af O, ela- 
tior äiven tili Reichenbach d. y., som afbildade dem i Ic. 44 
(CCCXCVI), II och i texten satte dem sâsom Synonyma till O. in- 
carnata «lanceata. Det afbildade bladet och axetharsäkerligen 
tillhört O. elatior var. linearis, men blommorna säväl i axet som 
â de särskilda ligurerna sakna den längt utdragna midtfliken. 
Hvad O. elatior Fries egentligen är, kan jag med be- 
stämdhet icke säga, enär det icke lyçkats min oförtrutne 
hjälpare, Telegrafkommissarie Th. Lange, att tinna och sända 
mig füllt säkra exemplar af nägon af dess 3 former. Tro- 
ligen äro 1 och 3 att anse sâsom hybridogena former mellan 
O. maculata.och andra orkisar. 
Ny litteratur. 
Erikson, J. 1909. Bilder ur naturens tre riken. Läsebok i 
biologi. 6. Växt- och djurgeografiska skildringar 
och betraktelser, I. De arktiska trakterna, Europa 
och Asien. S. 1—216, 103 textf. — 7 — — — II. 
Afrika, Amerika, Australien och den antarktiska regi- 
onen. S. 215—434, 99 textf. 
Jehtrup, H. 1909. Dichotyp gran i Norge. — Skogsvârds- 
för, Tidskr. 7 s. 284—5. 1 hg. 
Johansson, K. 1909. En paraplygran. — Skogsvärdsför. 
Tidskr. 7 s. 283, 1 hg. 
Jnel, (). 1909. Om Taphrinaarter pä Betula. - 
Tidskr. 3 s. 183—101, ] textf., t. 6—8. 
Sv. Bot. 
