41 
ten, och pâ muddbotten har â nâgot större djup an- 
träffats en abnorm, blaslös form. A större djup an 
25 meter torde den väl äfven kunna växa, ehuru 
undantagsvis ; naturligtvis är det icke lätt att ange 
nâgon bestämd gräns; den här föreslagna är enligt 
min erfarenhet den basta. 
I ’’Flora Antarctica” 1 ) finnes a tab. CLXXI en 
habitusbild af Macrocystis; denna bild är reproducerad 
i ett flertal läroböcker, äfven de nyaste 2 ). Enligt 
denna afbildning och den beskrifning, som finnes 3 ), 
skulle efter de allra första delningarna tva skarpt 
skilda slag af skott utbilda sig. Det ena slaget de- 
lar sig dichotomiskt nâgra gänger, men blir tili sin 
längdtillväxt snart begränsadt; dess bladlika delar sakna 
blasor och bära sporangier. Det andra slaget växer 
stärkt i längd, nar vatfcenytan och flyter utefter denna, 
bärande ensidigt afskilda kortskott, bestâende af en blâs- 
formad och en bladlik, uteslutande vegetativ del. Af 
de olika stadier af de vegetativa grenarna, som synas 
â figuren i ”Flora Antarctica”, framgâr, att stammen 
skulle under växandet förlängas nedanför det äldsta 
bladet tili den grad, att pâ det färdiga, utefter vat- 
tenytan flytande skottet endast den horisontella delen 
skulle bära kortskott. 
Alla de undersökningar af lefvande material, jag 
halt tillfälle att företaga, ha däremot gifvit följande 
résultat. Sedan växten delat sig dichotomiskt nâgra 
gänger, börja de sä uppkomna grenarna att afskilja 
sidoskott, tili en början ofta mot tvâ sidor (se figu- 
ren, a); dessa sidoskott äro kortskott. Af dessa bli 
de nedersta fortplantningsskott ; de kunna grena sig 
dichotomiskt, bläsor saknas, bladen äro släta pâ ytan 
*) J. D. Hooker, The botany of the antarctic voyage etc. 
Part. II. London 1847. 
2 ) T. ex. Wettstein, Handb. der Syst. Botanik. I. Leipzig 
u. Wien 1901. 
3 ) Kjellman, Phæophyceæ i Engler & Prantl, Die natür- 
lichen Pflanzenfamilien. I: 2. 
