58 
äro nämligen mossor förhärskande i bottenskikten, sä 
att dessa holmar ofta nog äro tili större delen täckta 
af torfbildningar. 
Som jag i början nämnde, är det eraellertid hol- 
marne, som ixtgöra den ojämförligt största delen af 
elfdalens slättermarker. Följden häraf blir naturligt- 
vis den, att nästan alla växtsamhällen ä desamma ej 
fritfc fä utvecklas. Som jag i det följande skall söka 
visa, sä synes slutpnnkten i de flesta af dessa forma- 
tioners utveckling vara Abiegna sphagnosa eller annan 
sumpskog. 
Sä snart en formation fätt fritt utveckla sig der- 
hän, att träd och större buskar i nämnvärd mängd 
inkomma, brukar emellertid ängen svedjas, hvarigenom 
Vegetationen tvingas, att ännu en gang genomlöpa de 
olika utvecklingsfaserna. 
Pa den val 1 4 kvadratmil stora Haapakylänsaari 
är sälunda för närvarande blott en försvinnande liten 
del pä det inre af holmen npptagen af ett växtsam- 
hälle, som möjligen skulle haft en frän första början 
füllt naturlig utveckling, och det är just i detta, som 
Cassandra calycalata ingâr som en ganska väsendflig 
beständsdel. En stândortsanteckning frän denna for- 
mation gifver oss följande bild af densamma: 
ßottenslcikt : 
Polytrichum commune L.: tunsädd; Sphagna: rikliga. 
Lägsta fältslcilct: (Höjd öfver underlaget: 0,1 — 
0,3 m.) 
Linncea borealis L.; Irientalis curopcea L.: enstaka 
Iiubus Chamœmorus L,; strödda. Com arum palus- 
tre L.; Oxycoccus palustris Pres.; Empetrum nigrum L.; 
Phcgopteris Dryoptcris (L.) Fée.: enstaka. 
Mellersta fältslcilct : (0,3 — 0.6 m.): 
Cassandra calyctdata (L.) Don.; (Pa bladen upp- 
trädde Exobasidium sp >.) ; Ledum palustre L.: tunnsâdda. 
Salix myrtilloidcs L. ; Eriophorum vaginatum L.: Eyitisc- 
tum tluviatilc ß. limosum L.: enstaka. 
