171 
ket allmänfc ”i Landet omkring Tunugdliarfik-Fjord, 
hvor den er iakttaget indtil en Hojde af 1700 Fod 
over Havet”. Äfven skall den i Norge vid Trorasö 
nâ en höjd af 522 m (enl. Norman, citât ur Schmidt, 
1. c.) Anmärkningsvärdt är, att den grönländska for- 
men enl. Schmidt anatomiskt och habituait stammer öf- 
verens med bans ’’Vesterhavstyp”. 
Genom odlingsförsök dels i jord, som vattnades 
med koksaltlösning, dels i stärkt direkt solljus (uormal 
bevattning) har Schmidt visât, att bilateraliteten hos 
bladen kan med konst frambringas af dessa tva olika 
orsaker. 
Tva närstaende arter äro ocksa Primula stricta 
och P. Sibirien , den förra en spridd fjällväxt (Torne 
Lappmark — Herjedalen, Ost-Finnmarken — Dovre), den 
senare sällsynt pa hafssträuder (Lule skärgard i Sve- 
rige och Finnmarken i Norge), och sâlunda i viss 
man vikarierande formen 
llhoäiola rosea är en typisk fjällväxt, men upp- 
träder ocksa vid Bohuslänska kusten. 
Stcllaria crassifolia är spridd pa hafsstränderna 
frän Skane tili Bohuslän, och finnes pa enstaka ställon 
pa Öland, Gotland, i Ängermanland och Yesterbotten ; 
i Norge anges den för södra kusten och för Trond- 
hjem — Ost-Finnmarken. Dess varietet ß subalpina har 
följande utbredning: Torne Lappmark — Jemtland; An- 
gerraanland, Västergötland ; i Norge: Röräs, Dovre. 
En del andra fjällväxter kunna väl understundom 
gâ ned tili kusten, säkert transporterade af fjällbäckar 
och fl oder. Sa har Adj. Aulin meddelat mig, att 
Saxifraga aisoides i Hardanger (Mosterön) växer sä, 
att den nas af sjelfva hafssvallet och vid Lerdalsören 
icke 10 meter öfver hafvet. Men i detta och liknande 
fall har väl den tillfälliga spridningen med fjällbäc- 
karne spelat den största rollen, och man kan väl svär- 
ligen tala om nagra ’’konstanta” växplatser. 
