visade alldeles samma Struktur i palisadväfnad och 
svampparenkyra som Runmarö-formen; möjligen var 
det nâgon man luckrare an Runmaro-formens pâ ort 
och stalle. Klyföppningarnes relativa autal per synfàlt 
var nâgot litet förminskadt, som synes af följande tal : 
Woods ia alpina. Runmarö 
Vildväxande Odlad sedan tvâ âr i skugga.' 
. 7,5 ’ 6,6 
Det sj'nes sâlunda, att Runmarö-formen, flyttad frân 
hafvet till iulaudet kuappt förändrat sig eller âtmin- 
stone ej i riktning mot W. rufidula , suarare tvärt om. 
Tilläggas bür, att öfriga makroskopiska karakterer ej 
förändrats, annat an möjligen i sä mâtto, att bladen 
bl if vit nâgot litet större; nâgra direkta mätningar af 
de inflyttade exemplarens blad före och efter inflytt- 
ningen har jag dock ej. Kanske kan en starkare yt- 
tillväxt af bladen pâ deras n} r a skuggiga lokal för- 
klara, att klyfôppningarne ligga relativt nâgot glesare. 
Pâ grund af ofvanstâende synes mig icke heller 
Woodsia alpina frân Runmarö kunua kallas en kli- 
matform af W. rufidula. Jag vill sâledes med Moe 
(se ofvan) instâmma i, att kustformen af ” Woodsia hi/- 
perborea er en constant Art’ 7 . Huruvida Runmarö-for- 
men âr identisk med Ivristiania-formen âr ju en öppen 
frâga, fast det synes mig troligt. Deremot anser jag 
W. alpina frân Runmarön och fjällens W. alpina sa 
morfologiskt och anatomiskt lika, att de ej kunna skil- 
jas ât annat an som klimatiska racer. Det synes mig 
ej for djarft att antaga, att Woodsia alpina âr en, 
geografiskt taget, sprängd art, hvilken sâsom relikt 
lefver kvar vid kusterna, sedan hufvudmassan draget 
sig upp mot fjallen. Dâ Runmarön emellertid tillhör 
en trakt, som sedan landisens afsmâltning oafbrutet 
varit nedsânkt under hafsytan, ända tills den postijla- 
cialt reccnta höjningen inträdde, mäste W. alpina ti 11- 
höra den sena grupp af relikter, Sernander ') anser 
Om s. /• glaciulu relikter (Bot. Not. 1894). 
