210 
Dâ närings- och vattenhalten öfverstiger optimum 
nedsättes likasa birotshildningen. Yattenväxteruas rot- 
system hafva ocksâ stundom en viss likhet med torr- 
marksväxters. 
Ju mera lufthaltig en jordart är, dess kraftigare 
utbildadt blir rotsystemet och tvärtom. 
För ett betraktande af de i naturen befintliga 
olika rotformerna erbjuder annuellernas bestaende huf- 
vudrot den naturliga utgangspunkten. 
De terrestra annuellernas hufvudrot är i flertalet 
fall mera organiserad för energisk absorption an för 
stört djupgaende. Framför a lit är detta naturligen 
fallet hos dem, som växa pâ en mark af tillnärmelse- 
vis optimal vatten- och näringshalt, hvilket vara ett- 
ariga ogräs ofta göra. Hufvudroten grenar sig här 
ganska snart, och grenarne upplösas i ett yfvigt rot- 
träd med fina ändgrenar, utbredt förnämligast i de 
ytligare jordlagren. Denna rottyp betecknar förf. sä- 
som ’’ruderattypen”. Den äterfiunes hos t. ex. Ga- 
leopsis, Lamium, annuella Myosotis -, Veronica- och Viola- 
arter m. fl. — 
Vindskyddade akerogräs, sasom Centauren Cyanus 
och Ayrostemma , ha ofta mycket svagt rotsystem. 
Ruderattypen i dess rena form utbildas nästan 
blott af en hufvudrot. I ett adventivt rotsystem, der 
ett flertal rötter utgâ i hvarandras närhet, vore den 
olämplig. Adventiva rötter upplösas vanligen icke i 
grenar. I en del derför indicerade fall, särskildt dâ 
de utgâ fran langsträckta rhizom eller utlöpare, kunna 
dock äfven adventivrötter ansluta sig tili ruderatty- 
pen. Ex. Trifolium repens o. a., Glaux, Oxalis Ace- 
tosella m. fl. Rotstammen är hos dessa ’’adventiva 
myllsugrötter” relativt späd. 
Den hufvudrotstyp, som i viss mening är rude- 
rattypens motsats, är den, der hufvudroten tränger 
rakt ned i jorden och väl bildar birötter, men icke 
grenar, i hvilka den upplöser sig — ’’palrotstypen". 
