211 
En mellanform mellan bâda visa ofta högväxta 
annaeller pâ öppna lokaler (i behof af kraftigare fbr- 
ankring an hvad ruderattypen kan erbjnda) och sâdana, 
som vâxa pâ nâgot mera torr och mager mark. Denna 
mellantyp, der hufvudroten tränger mera pâ djupet, 
och den själf och hufvudgrenarne icke eller icke heit 
npplösas i birötter, fastän sâdana rikligt bildas, till- 
fredsställer betydliga kraf bâde pâ absorption och för- 
ankring. Frân flera synpunkter künde den förtjena 
namnet ’’centraltypen”. Ex. Lamp sana, Atriplex- och 
Draba-arter m. fl. 
Den ofvannämnda pälrotstypen framkommer redan 
hos annuel 1er, i synnerhet pâ torr och mager mark. 
Ex. Polygonum aviculare , Hypochceris glabra , Spergula- 
ria , Cannabis m. fl. Den är fâstrot par préférence, 
pâ samma gâng som den har fördelen att nä ned tili 
de fuktiga djupare jordlagren. 
An mera utpräglad än hos annuellerna blir pâl- 
roten hos biennerna, hvilkas typiska rotform den är. 
Har framträder tillika först ett annat viktigt kraf pä 
densamma, nemligen att vara upplagsorgan, nâgot 
hvartill dess form och organisation gör den vida mera 
lämpad än ruderattypen, som förnämligast är apterad 
tili en snabb absorption. 
Hos de perenna växter, der hufvudroten blir be- 
stäende, har den ocksâ en mer eller mindre utpräglad 
pälrotstyp. 
Bestaende primrot hafva perenna växter af de 
mest olika morfologiska grupper. Hos tufperennerna 
är den den vanligaste rotbildningsformen. De växa 
ocksâ ofta i klippspringor och pâ dylika ställen, der 
en hufvudrot är det lämpligaste fästorgan. 
Stjelkbasperennerna ha relativt mindre ofta bestä- 
ende hufvudrot (som finnes hos t. ex. Potentilla ar- 
gentea m. fl.), deremot ofta adventiva amrötter. 
Rosettperennerna ha ofta pälrot; sä t. ex. Tara- 
xacum , Armeria m. fl. 
