213 
Vara inhemska gröna Orchideers rotsystem an- 
sluter sig habituelt (säkerligen ock biologiskt) ganska 
nära till saprofyternas. 
De knölbildande med groddknopp öfvervintrande 
Ophrydeerna ha ganska enhetlig rotbildning, ’’Ophry- 
dé-typen”. Rötterna äro grofva, fâtaliga, utan finare 
birötter och vanligen ogrenade. Anatomiskfc utmärkas 
de at efterblifven rothârsbildning, konstant svampföre- 
komst i den otnfângsrika barken, märgfürande central- 
cylinder med svag kärlbildning. 
Yàra gröna Cepkalanthereer ha en nâgot afvi- 
kande gestaltning af rotsystemet — ”Epipactis-ty- 
pen”. Rötterna, som letva länge, äro mera djupga- 
eude och talrika. De ledande elementen i centralcy- 
lindern äro vida kraftigare utvecklade och endodermis 
tjockväggig. 
Epipactis-typen bildar en öfvergäng tili en fäst- 
rotstyp, som är utbildad bl. a. hos manga rliizom- 
bildande Monokotyler (t. ex. Asparagus , Veratrum , 
Uvularia ); birötter bildas har tili större antal. 
Afven ett stört antal Dikotyler, i synnerhet af 
Ra nun eu lace er nas förvandtskapskrets, ha en lik- 
nande rotbildning, at fästrotstypen. Birötter bildas 
utefter heia roten af l:a ordn. 
Hos en annan grupp rotsystem af fästrotstyp rä- 
der deremot en tendens att förlägga birotsbildningen 
ned mot spetsen af de grofva rötterna af l:a ordn. 
Dessa naturligen synnerligt energiska fäströtter, som 
ocksa ha fördelen att na djupare, fuktigare jordlager, 
anträffas i synnerhet hos högväxta Compositeer, Hiera- 
cium -, Echinops- o., Silphium - arter m. fl. — ’’Silphium- 
typen”. 
Säsom ett för de nämnda fästrotstyperna ge> 
mensamt anatomiskt drag ma anföras den bâde i 
birötterna (som följaktligen äro relativt grofva) och i 
rötterna af l:a ordn. betydande utvecklingen af den 
primära barken. Den blir vanligen bestaendo. Oen- 
