216 
Vid livarje biologist undersokning är det gif vet- 
vis ett önskeinäl att i vidsträcktaste man kombinera 
morfologi och anatomi. Alltid är dock detta icke möj- 
ligt. Afven vid dessa rotstudier bar det ofta visât 
sig, att yttre form och inre byggnad gâ mycket i sär. 
Rotens anatomiska b3^ggnad är vida mera stabil, resi- 
stent mot ytterverldens inflytelser och beroende af den 
naturliga släktskapen, ân dess formbildning. Sa är 
inom vissa släkten, t. ex. Carex , rotens anatomiska bygg- 
nad i hufvuddragen öfverensstämmande äfven hos ar- 
ter med vidt skild anpassning och i samband dermed 
helt olikartadt rotsystem x ). 
A andra sidan kunna inom en och samma mor- 
fologiska typ finnas fiera olika anatomiska. Dentaria 
och Circœa t. ex. öfverensstämma i rotsystemets habitus 
med Irientalis och Pyrolœ (de ërtartade) — alla stâ 
nära Paris-typen — men hos de förra dor barken ge- 
nom endogen korkbildning (hos Dentaria afspränges 
den, hos Circœa hoptorkar den till en skorpa) och bil- 
das en sekundär vedkropp, hos de senare bestâr den 
primära barken, och den Sekunda ra tillväxten i cen- 
tralcy lindern uteblir ( Trientalis ), eller är heit svag 
( Pyrola ). 
Rotsystemet hos Molinia coerxdea erbjuder stör lik- 
het med det hos manga rhizombildande Liliaceer, men 
rötternas anatomiska b^'ggnad är hos den förra gan- 
ska olik den hos de senare. 
Det anförda hindrar dock ej, att hos eu morfo- 
logisk typ byggnadsdrag eller - — tendenser kunna ge- 
nomgäende sparas. Detta gäller dessmer, ju mera ty- 
pen är biologisk. 
*) I andra fall gar deremot habituell afvikelse frän släktets 
typ hos en art hand i hand med anatomisk. Sa har Juncus trifi- 
dus bâde morfologiskt och anatomiskt xerofilernas rotbj'ggnad, 
under det hos släktet i ôfrigt i bâda hänseendena râder hj'drofil typ. 
