219 
mära barken af efcfc ringa antal lag. Dess väggar, 
liksom epidermisväggarne ocli de talrika rotharens, 
äro tunna. Intercellularsystemet är föga utbildadt. 
Centralcyl.indern är relativt omfängsrik med tidigt ut- 
bildadt xylem. 
De anförda karaktererna hos birötterna framträda 
äfven i birötterna hos perenna xerof'yter. Deraf fram- 
gar, att de äro anpassningskarakterer tili ett energiskt 
absorptionsbehof. Annuellerna (d. v. s. de ej hydro- 
fila) sa väl soni xerofilerna äro i behof af snabb ab- 
sorption. 
Mindre är detta fallet hos biennerna. Pa huf- 
vudroten hos biennerna ställes som nämndt ännu ett 
kraf utotn dem den hos de ettariga har att motsvara : 
den mäste tjena sasom reservnäringsmagasin. I sam- 
band dermed är ocksa hos densamma det sekundära 
parenkymet vida mera utveckladt än i annuellernas 
hufvudrot; genom en parenkymatisk vedkropp och 
sekundärt bast är plats beredd för den nödvändiga 
upplagsnäringen. A andra sidan är biennernas huf- 
vudrot genom själfva sin form och massutveckling ett 
effekrivt fästorgan. Mekaniska element äro derför hos 
den mindre behöfliga. S irskildt gäller detta om de 
stärkt ansvällda, ofta deformerade hufvudrötterna af 
extrem amrotsnatur, och hvilka som bekant ofta kunna 
frambringas genom kultur af vilda former med mera 
srnal och träig rot. 
Den bestaende hufvudroten hos perenna väx- 
ter har oändligt vexlaude anatomisk byggnad. Hos 
dess birötter finnas heit naturligt icke nagra gemen- 
samma drag. Den själf har väl alltid betydelse sä- 
som amorgan, om än i vexlande män. Dess vedkropp 
kan vara tili största delen förvedad ( lluniex Aceto sella , 
Plantago lanceolata ) eller parenkymatisk ( Rumex obtusi- 
folius , Plantago maritima). I birötterna finus ofta libri- 
form, äfven da det saknas i hufvudroten (ex. Rumex 
obtusifolius m. fl.) 
