‘220 
Vattenhalten i marken utöfvar ett genomgripande 
inflytande pâ rotens anatomiska byggnad, mera än nâ- 
gon annan faktor. 
Det är ju sedan gammalt bekant, att liydro- 
fila rotter ha stärkt utveckladt intercellularsystem. 
I barken uppstâ i regel lakuner, som ofta bli myc- 
ket stora. I samband denned äro hos sâdana rotter 
den inre barkens celler regelbundet anordnade, i l'adi- 
ala och koncentriska rader. Den genom innerbarkens 
lösa byggnad vâllade svagheten i Struktur motverkas 
genom bildning af en perifer skyddsmantel af tjock- 
viiggiga element. En sâdan fi unes i svagare form hos 
dikotyla liydrofiler, hos de monokolyla blir den star- 
kare: den nâr sin kraftigaste utbildning hos de ”xero- 
fyta kärrväxterna” bland Gramineer, Juneaceer och 
Cyperaceer. Barkeus lakunositet sammanhänger pâ 
det nârmaste med dess omfângsutveckling, som hos hy- 
drofilerna i allmänhet är betydande. 
Det finnes dock äfven hydrofiler med helt tunn 
bark, der lakuner alldeles saknas. Sa hos Ilydrocotyle , 
Fantassin , Saxifraga nivalis , stellaris och aizoidcs , T iola 
palustris , (hvilka til! och med sakna intercellularer) m.fl. 
Centraleylinderns utbildning blir hos hydrofila 
vàxter mer eller mindre reducerad. Bildningen at 
kärl och förvedade element i xylemet nedsättes, den 
sekundära tillväxten är ringa och uteblir ofta. Efter 
mycket att döma bör dock veddelens reduktion min- 
dre betraktas sâsom en mekanisk än sâsom en anpass- 
ningsföretelse. Den primära barken försvinner i all- 
mänhet icke hos hydrofila växter. Afven epidermis 
blir ofta bestâende ( Ilydrocotyle , Caltha m. fl ). Be- 
träffande de absorberande birötterna hos hydrofilerna 
later sig om dem säga, att deras bark bestâr af rela- 
tivt ruänga och relativt tjockväggiga ’) intercellular- 
') Dock finnas undantag; hos den ”amfibiska” Juncus squarr- 
osus t. ex. bestä de ytterst fina birötternas af liögre ordn. bark 
af blott 2 lag. 
