221 
förande lag. ßothar bildas tili ringa antal eller kunna 
alldeles saknas. Suberifiering i epidermis och bark 
inträder i allmänhet tidigt. Epidermisväggarne bli 
ofta förtjockade (ex. Epilobium hirsutum , Hydrocotyle, 
Caltha m. fl.). 
Den xerofila rotens utveckling gâr i en rikt- 
ning motsatt den hos den hydrofila. I stället för 
att hos den senare innerbarken upplnckras genoin 
lakunbildning och ytterbarken blir till en mekanisk cy- 
linder, är hos den förra barken niera homogen och 
nägon inre förstöring i form af cellernas isärvikande 
resp. upplösning inträder ej 1 ). Deremot sker tidigt 
en förstöring at barken utifrân inât. Epidermis och 
barken torkar nemligen och dör samt blir hoppressad 
tili en skorpa eller afskalad. Nägon väggförtjockning 
inträder ej heller i epidermis eller de perifera bark- 
lagen. Deremot blir detta hos Monokotylerna i rege! 
fallet i de innersta barklagen, som sä bli endodermis 
tili hjälp i dess skyddande funktion. Hos Dikotylerna 
af’kastas den primära barken i regel mycket tidigt 
genom en liflig korkbildning. I samband med inter- 
cellularbildningens obetydlighet eller utebliivande star 
barkens Struktur: cellerna äro ej regelbundet ordnade 
i radiala och koncentriska rader, utan mera i zig-zag. 
Centralcylindern fär stark utveckling, i synnerhet dess 
xylemdel, der kärl och libriform spela hufvudrollen; 
väggarne bli tidigt stärkt förtjockade och förvedade. 
Absorptionsrötterna utmärkas, utom af sin ymniga 
rothärsbildning, af de mycket fa (hos t. ex. Cerastium 
vulgatum i rötterna af 8:e ordn. blott ett enda) och 
liksom epidermis ytterst tunnväggiga barklagen. De 
i absorptionens tjenst slaende väfnaderna bibehälla 
länge eller alltid membranernas cellulosanatur. 
Da xerofyta växter utbilda en bestâende hufvud- 
rot, hvilket ofta är fället, är den än träig (sasom hos 
') TJndantag göra t. ex. de psammofila Carices , der märkvärdigt 
nog barken förhaller sig liksom hos hydrofilerna. 
