222 
Rumex Acetosella m. fl.) än tjock och köttig, en paren- 
kymatisk vattenreservoir 1 ) (ex. Pulsatilla pratensis). 
Det sistnämnda tyckes vara regel for hufvudro- 
ten lios de perenna halofyterna 2 ) (ex. Enjngium , 
Stenhammaria , Plantago maritima , Angelica litoralis, 
Statice). Halofyterna röja für öf'rigt genom intercellular- 
systemets utbildniug sin anpassning till en (âtminstone 
tidvis) fuktig jordmân. Frân de egentliga hydrofilerna 
afviker dock deras rotbildning bade morfologiskt och 
anatomiskt. För öfrigt äro de ingalunda, ej heller i 
frâga om rotsystemet, en enhetlig grupp. 
Om skogs växte r nas rotter kan man i stbrsta 
allmänhet säga, att de i jämförelse med närstaende 
växter af annan förekomst visa svagare omvandling 
af den primära Strukturen. Absorptionsrötterna visa 
genom sparsam rothârsbildning, relativt tjock bark och 
svag utbildning af de ledande elementen ett narmande 
till den hydrofila typen. Endotropisk mykorrhiza är 
mycket vanlig. 
Pâ de olika formerna at typen ingär jag icke i 
detta sammanhang. 
Bland egendomligheter hos särskilda väfnader mä 
nämnas, att dimorfism i epidermis och exodermis 
är ganska utbredd. Hos vissa Cyperaceer ( Scirpus 
lacustris och S. maritimus, Carex rigida in. fl.) Juncaceer 
( Juncus eßusus , J. filiformis, J. squarrosus in. fl.) och 
Gramineer ( Phragmites m. fl) sammansättes epidermis 
af dels tunnväggiga celler, som slutligen förstöras, dels 
tjockväggiga, bestaende, hvilka sistnämnda äro de, 
') Äfven Dianthus arenarius har, fastän hufvudroten är rola- 
tivt tunn, en alltigenom parenkymatisk vedkropp; väggarne äro 
kollenkymatiska, sasom ofta hos Caryophyllaeeerna. De succulenta 
Crassulaceerna bilda oregelbundet libriform i liufvudrotens basal- 
del, vid dragfasthetsbehof. 
2 ) Dock mahända ej för de pâ klippor lefvande. 
