223 
som bilcla de likaledes tjockväggiga och lânglifvade 
rothâren. 
En dimorfism i motsatt riktning visa t. ex. Ar- 
moria elongata , Cerastium vulgatum §' och G. trigynum, 
Steïïaria borealis m. fl. Här är det de icke rotbârbil- 
dande cellerna, som äro tjockväggiga, under det de 
rothârbildande äro tunnväggiga 1 ) och mer eller min- 
dre insänkta under de öfrigas nivâ. Sagina nodosa och 
S. procumbens rüja tendens till liknande dimorfism. 
Äfven hos den ej rothârbildande Lobelia Dortmanna 
Annas i epidermis ’’stödjeceller” med väggarne betyd- 
tigt starkare förtjockade än hos de öfriga epidermis- 
cellerna. Likasa hos flera Compositeer ( Arnica , Anten- 
naria m. fl.) och en del andra växter. 
I vissa fall är i birötterna epidermis tjockväggig, 
i rötterna af l:a ordn. genomgaende eller tili största 
delen tunnväggig. Sa hos t. ex. Glaux maritima , Ca- 
rex-arter , Phragmites m. fl. 
Exoder mis af tunnväggiga och tjockväggiga 
celler ha t. ex. Silphium leevigatum , Aster alpimts , 
Prunella , Galeobdolon. Nuphar , Triglochin palustre m. fl. 
Exodermisförstärkningar i form af rundtom cel- 
lerna gaende band pa radialväggarne Annas, utom i 
de hittills kända fallen, äfven hos Plantago maritima 
m. fl. 
Bildningen af sekundär hark fran perikambiet 
är en vanlig företeelso, men den är iclte bunden tili 
kor kbildningen . 
Den sistnämnda har jag, da den är endogen och 
icke, sasom mera sällan är fallet, inträder i de ytter- 
sta lagen af den primära barken, vid särskild under- 
sökning häraf alltid funnit uppkouima i perikambiet, 
äfven i de fall, da man, säsom för Plumbaginaceer 
och Caryophyllaceer, uppgifvit, att den inträder i de 
innersta barklagen. 
] ) Skillnaden i väg-gtjocklek är hos Armeria ringa, hos Cera- 
stium blir den stark. 
V 
