27 
först visât, stâ öfvervägande vinkelräfca mot skottets 
yta, utväxa i och omkring beröriugspunkten mot det 
retande föremälet. Da hos föregäende typ hapterens 
fästyta är mer eller mindre begränsad tili sin om- 
krets, utväxa emellertid här hyferna och hyfkom- 
plexerna mera ojämt, i det de omlclamra det föremäl, 
pä hvilket vidfästningen skett. De större haptererna 
utgâ visserligen ofta med en kort tapplik del frân 
moderskottet, men upplösa sig snart i onskilda hyfer 
och hyfsträngar, hvilka, beroende pä det omfattade 
föremälets beskaffenliet, kunna förbli mycket korta, 
eller uppnä flere millimeters längd. Pä exemplar frân 
deu nyssnämda Enafors-förekomsten, insamlade den 24 
juni 1898, har jag en hei Saxifraga- kapsel frân fjor- 
äret omspuunen af en Thamnolia-h.&-pteYS hyfsystem. 
Utbredningsförloppet af detta hyfsystem päminner frap- 
pant om myceliernas hos vissa högre svampar. 
Älectoria-typen. 
Som familjekaraktär för Usneaceernci brukar fram- 
hällas, att de ätminstone i sin uugdom äro fästa vid 
substratet i en enda punkt, 11 per gomplmm ”, i motsats 
tili Parmeliacei, som genom starka rhiziner äro fästa 
vid detsamma. Om man med deuna karaktär syftar 
pä, att den groende soredien genast utbildar en sädan 
” gomphus ” och att denna, ätminstone hos flertalet Us- 
neaceer, spelar en mycket viktig rol under individets 
lif, är uttrycket riktigt. Men om i denna karaktär 
lägges, att ej usneaceernas bäl med andra organ än 
gomfen fästa sig vid underlaget, föreligger härutin- 
nan ett misstag. Flere usneaceer, framförallt släktet 
Alectoria (Ach.) Th. Fr., utmärka sig nämligen genom 
att bälens grenar här och där fästa sig med ur gren- 
spetsarne utvecklade hapterer. 
Om vi först taga släktet Alectoria har jag iakt- 
tagit hapterer hos: 
