117 
egna former, ty efter atfc hafva satts i tillfälle att un- 
dersöka dermes Originalexemplar uttalar lian sâsom sitt 
omdöme 1893 ’): '‘''Rosa caryophyllacea Bess. Paraît 
être réellement constitué par un groupe de variations 
rapprochées du R. glauca Vii.l”. De mellanformer mel- 
lan den typiska R. caryophyllacea och R. ylattca (inch 
R. coriifolia ), Crépjn anträffat i Schweiz, hafva fôrmâtt 
lronom att uppgifva heia den förstnämnda arten. Det 
torde dock ha varit skäl att närmare undersöka, huru 
dessa mellanformer kommit till. Kunna sa nära 
stâende arter icke lätt hybridisera? Om man är an- 
gelägen att reducera, synes det förf. vara langt större 
skäl att draga in R. Jundsilli Bess, och R. sclero- 
phylla Schz., ja hvarföre icke äfven R. ylauca? De 
höra ju alia till gruppen Canines och förefalla visst 
icke battre begränsade. 
1 sin monografi öfver rosorna i Becks Flora von 
Nieder-Osterreich (1892) * 2 ) upptager däremot H. Braun 
Rosa caryophyllacea, sâsom själfständig art och placerar 
den mellan R. lexnitzcnsfrs J. B. Kell. och R. micran- 
tha Sm. — Braun skiljer den trän närstäende arter 
genom bl. a. : '"’Bestachelung doppelt. Stacheln mit 
verbreiteter Basis sitzend, gekrümmt oder hakig ge- 
bogen oder geneigt bis fast gerade, derb, nicht überall 
dicht mit Borsten und Nadeln vermengt. An den 
Blütenzweigen immer Stieldrüsen vorhanden oder we- 
nigstens Stachelborsten + zahlreich eingemengt. Blätt- 
chen zur Basis meist verschmälert oder schmal zuge- 
rundet, öfter fast heilig, von elliptischem bis längli- 
chem Zuschnitte, oberseits drüsig, unterseits unregel- 
mässig dicht drüsig. Sägezähne spitz”. Den af Braun 
lemnade beskrifningen skiljer sig dock i tvâ tall frân 
Besskrs egen. Braun augifver nämligen : "'Blütenstiele 
V) F. Crepin. Quelques mots sur les roses de l’herbier de Besser 
(Bull, de l’Herbier Boissier I (1893) p. 432. 
2 ) G. Beck von Managetta. Flora von jSTieder-Ôsterreich (Wien 
1892) pp. 771. 809. 
