119 
coccineis, duriusculis — carnosis; sepalis A_ appendicu- 
latis, margine et sæpe dorso glandulosis, plerumque 
patentibus, demum deciduis; stylis liberis, valde bre- 
vioribus quam staminibus, i villosis vel lanatis, in 
capitulum compositis. 
R. caryophyllacea tillhör egentligen sydöstra Europa. 
Härifran sträcker sig dess utbredningsomrâde västerut 
till f östra Schweiz ’) och Rheinpfalz 1 2 ) samt enligt 
Braeucker 3 ) äfven tili trakten af Köln. Sannolikt före- 
kommer arten flerestädes i Tyskland. Det är emeller- 
tid anmärkningsvärdt, att den letat sig väg sä längt 
normt som till Sverige. 
Den svenska formen pâminner habituelt i hög 
grad om R. sclerophylla , dit den äfven blifvit hänförd 
af upptäckaren. Med nämnda art öfverensstämmer den 
ock i fraga om smabladens storlek, sagning och form, 
bladskaftens harighet och glandulositet samt de jäm- 
förelsevis lânga blomskaften. Frân R. sclerophylla skil- 
jes den likväl mycket lätt genom : ä bada sidor öfver 
heia ytan glandelbärande smablad, här och dar â gre- 
narna befintliga fina och raka borst, utatriktade fo- 
derblad och hvitulliga stift. Smabiaden äro äfven na- 
got afvikande tili färgen och stöta â öfversidan i blä- 
grönt. De tidigast utvecklade smabiaden erinra ej 
obetydligt om R. sepium. Föreliggande form kommer 
i fiera hänseenden nära R. yraveolçns. Detta gäller 
särskildt i fraga om nypon, foderblad och stift, för- 
utom de â undersidans heia yta glandelbärande sma- 
biaden. Glandlerna hos R. graveolens äro emellertid 
betydligt större och talrikare samt saknas fullständigt 
â öfversidan. Denna art har därjämte grundare, kort 
spetsade sägtänder och är ej heller försedd med de 
1 ) Jfr dock F. CrÉPIN. Mes excursions rhodologiques dans les 
Alpes en 1891 & 1892. Bull, de l’Herbier Boissier II N:o 1 (1894) 
pp 17, 18, dar en närstäende, möjligen hithörande form upptages 
för Val d’Hérens, Evolena i västra Schweiz. 
2 ) Christ, 1 . c. pp. 124—126. 
3 ) Th. Braeucker, Deutschlands wilde Rosen (Beilin 1882) p. 33. 
