164 
Für biologiska frâgor hade Hchenologieus talrika 
adopter under detta lidsskede i allmänhet ingen tid 
öfrig. Annu mot slutet af 1860-talet kunde nog 
lichenologerna, om de ville vara upprigtiga, upprepa 
Schærers bekännelse frân 1820-talet: ”sive de ortu, 
sive de increment*», sive de morte lichenum inquira- 
mus, in maximas semper incurrimus difficultates”. 
Efter âtskilliga förebud slog sa i slutet af 1860- 
talet som en blixt ned bland lichenologerna en teori 
rörande lafvarna, bvilken sedan under mera an halft- 
annat decennium direkt eller indirekt utgjorde hufvud- 
temat för de fiesta lichenologiska arbeten, sä snart de 
icke behandlado rent floristiska eller systematiska arn- 
nen. Det var den mimera redan genom de vid vàra 
läroverk använda botaniska läroböckerna kända Schwen- 
denerska lafteorien. Frâgan ”de ortu lichenum" fick 
genom den och de undersökningar, den framkallade, 
âtminstone i de stora hufvuddragen sin lösning. Nu 
bief tid öfrig för studier ”de incremento et de morte 
lichenum”. Och för den, som skänkt lafvarna, sär- 
skildt skorplafvarna, nâgon den ringaste uppmärksam- 
het, skall det ej förefalla egendomligt, att dessa un- 
dersökningar ofta kommit och annu ofta komma att 
röra sig om lafvarnas inbördes kamp för tillvaron, om 
kampen icke blott mellan de olika arterna, utan ocksâ 
mellan de olika individen af samma art. 
I Botaniska Notiser för 1891 publicerades en 
uppsats öfver ’’Förekomsten af stenlafvar pâ gammalt 
trä”. Författaren, nuvarande docenten R. Sernander, 
framhâller deri särskildt, att dessa lafvar i regeln 
uppträda sällskapligt. Som växtfysiognom hade han 
under sina exkursioner icke kunnat undgâ att obser- 
vera, att den lafvegetation, som bekläder vâra klippor 
oeh stenar, icke far sitt allmänna utseende och sin 
sammansättning genom en slump, utan att den utveck- 
lar sig efter vissa bestämda lagar. Vissa arter upp- 
träda pâ den nakna, blottade stenytan; andra däremot, 
