165 
först sedan en lämpiig jordmân beredts. Vissa arter 
utkämpä striden för tillvaron ”ex æquo” och kunna 
hâlla ut sida vid sida bredvid livarandra; andra un- 
danträngas smâningom ocli do boi’t. ’’Dessa sa godt 
som outredda forbâllanden hafva nog en ej sa liten 
betydelse” Säger författaren slutligen i sin diskurs om 
stenlafvarnas uppträdande pâ naken ved. 
Under det decennium, som sedan förflutit, hafva 
emellertid vissa sidor af lafformationernas utvecklings- 
historia varit föremal för âtskilliga undersökningar. 
Det är för nâgra af de dervid vunna resultaten, dels 
offentliggjorda, dels icke publicerade, jag nu vill re- 
dogöra, och skall jag härvid framhâlla sâdant, som kan 
vara af ett mera allmänt intresse, men deremot lemna 
âsido, hvad som mera skulle lämpa sig för en hand- 
bok i lichenologi. 
Jag kan börja med en liten uppsats, som jag 
offentliggjorde i Botaniska Notiser âr 1892, och som 
bar till titel ”Ett exempel pâ antagonistisk symbios 
mellan tvenne lafarter”. — Under exkursioner i 
Stockholmstrakten under vâren 1889 gjorde jag den 
iakttagelsen, att den inom Skandinavien mângenstâdes 
förekommande men eljest högst sällsynta Lecanora ntri- 
seda (Fr.) alltid växte insprängd i bâlen af Rizocar- 
pon jcographicum (L.); ofta uppträdde blott enstaka 
bâlvârtor med ett eller annat apothecium, stundom 
hade den nästan heit och hallet förtärt Rhizocarpon- 
balen. men utom densamma künde den aldrig fram- 
tränga. Under de exkursioner, jag följande soinrar 
fick tillfälle att företaga i fiera landskap i södra ocb 
mellersta Sverige, künde jag konstatera, att detsamma 
var förkallandet öfverallt. Hvarhelst Rhisocarpon geo- 
graphicum förekom pâ torra, öppet belägna lokaliteter, 
var det i regeln icke svârt att pâ densamma uppspara 
en eller annan bâlvârta af den ifragavarande Le- 
canoran. En granskning af allt det herbariema- 
terial, som stod mig till buds, visade ocksa, att 
