173 
I dr. Bitters nyss nämnda afhandling har ett 
kapitel till öfverskrift: ’’Krustenflecliten welche ihre 
specifisch verschiedenen Nachbarn überwuchern”; och 
deri skildrar författaren en del fall, dâ skorplafvar 
förtränga sina grannar och dessa äro tili arten skilda 
saväl fran förtryckaren soin ocksâ ofta sins emellan. 
Att redogöra för alla de af Bitter anförda exemplen 
tillater icke utrymmet. Men det bör framhällas, att 
här atminstone i de llesta fall icke är fraga om ett 
enbart undanträngande a.f de svagare formerna, om 
en kamp om utrymmet, utan att förtryckarna verkli- 
gen tillgodogöra sig de besegrade grannarna. Särde- 
les upplysande är den redogörelse, Bitter lemnar öfver 
Lecanora sordida (Pers.) och dess tillvägagangssätt, 
när hon angriper Ilhisocarpon geographicum. Pörloppet 
är i det stora heia detsamma, som när Lecanora atri- 
seda angriper samma Rhizocarpon-art. Lecanorans liy- 
fer tränga in i Rhizocarpon-bälen, spränga sonder 
gonidiallagret och döda gonidierna, och omedelbart 
derefter utbreder sig hennes gonidiallager och utbildas 
kortikallagret. Äfven i detta fall göra hyfernas olika 
byggnad, rigtning och mikrokemiska reaktioner det 
möjligt att under mikroskapet studera utbredningspro- 
cessen. Det är uppenbart, att Lecanoran angri- 
per de lefvande delarna af Rhizocarpon och det pä 
ett sädant sätt, att det svarligen kan blifva tal om 
annat än en parasitism. Men hon kan förhälla sig 
pä samma sätt äfven gent emot andra lafvar; särskildt 
framhäller Bitter en Lccidca , som han benämner L. 
tcsselata. Lecanora sordida är följaktligen en p o ly t ro- 
ds k parasit. Det âterstâr nu visserligen att under- 
söka, huruvida hon kan slä sig ned äfven pä naken 
sten, da hon ju skulle vara en fakultativ parasit. 
Mina ständsortsanteckningar, i hvilka jag anmärkt, att 
hon äfven kan angripa Lecanora cinerea , omtala vis- 
serligen icke ett enda fall, dâ jag funnit henne lefva 
autotrofiskt; men de äro för fa för att kunna moti- 
