175 
tnfvorna, särskildt Koeleria-tufvorna, nagra skorplafvar 
sa regelbundet, att de rent af kunna betraktas som 
karaktersväxter för denna formation. De mest an- 
märkningsvärda äro Baciclia Jterbarum (Hepp), Rinodina 
Conradi Koeeb. och Bncidia muscornm (Sw.). De 
bada förstnämnda förekomma förölrigt ganska spar- 
sam!. inom Skandinavien, sannolikt beroende derpa, att 
i allmänhet förmultningen försiggar sä hastigt, att de 
ej hinna i'ullt utveckla sig, innan snbstratet faller 
sönder. Endast den fördom, som i iafvarna ser de 
egendomligaste svältkonstnärer, de förnöjsam maste ana- 
koreter, de der lefva af solsken och y ackert väder, 
har gjort, att man icke allmänt insett dessa lafvars 
saprofytiska natur. 
Ett annat synnerligen vackert exempel pâ en 
saprofytisk (pâ samma gäng ocksa fakultativt parasi- 
tisk) laf lemnar Ochrolechia to/rtnrea (L.), hvars satt, 
att utbreda sig sä väl öfver andra lafvar som öfver 
döda mossor och multnande rester af faner ogamer prof. 
0. Kihlman har utförligt skildrat i sina ’’Pflauzen- 
biologische Studien aus Russisch-Lappland”. 
Emellertid är kampen mellan Iafvarna heit natur- 
ligt ingalunda alltid en kamp mellan parasiten â ena 
sidan och värden â den andra — mycket ofta är det 
en strid om utrymmet och den näring, det gemensam- 
ma substratet erbjuder, eller ocksa om ljustillgangen. 
Det senare är, för sä vidt vi för närvarande 
känna, alltid fallet, om tva balar af samma art sam- 
manträffa, om öfverhufvud nagon kamp mellan dem 
uppstar. Sa blir dock längt iffan alltid förhallandet. 
Atminstone när det gäller skorplafvar, inträffar det 
ofta, att tvä krustor, som möta livarandra, genast 
sammansmälta. Detta har Bitter konstaterat hos flera 
Variolarice. Och det samma är fallet med en stör 
mängd skorplafvar, t. ex. Lecanora sordidescens (Pees.) 
och andra tili subfusca-gruppen hörande arter, atmin- 
stone de- fiesta Micarece , Verrucaria fuscoatra Walle. 
