irr» 
ocli Buellia myriocarpa. ( DC.) vai\ stigmatca (Koerb.). 
Gränsen mellan de bäda bälarna försvinner sä fullstän- 
digt, att man ej är i stand att säga, livar den ena 
slutar och den andra tar vid. 
1 andra fall bildas mellan de bäda kvarandra 
mötande krustorna en mörk begränsningsrand (”Ab- 
grenziingssanm Bitter). Deras tillväxt at den sidan 
afstannar, och äro de bäda krustorna lika krattiga, 
den ena icke tjockare an den andra, blir gränsen fix. 
Ar deremot den ena krnstan kraftigare än den andra, 
flyttar sig gränsen smaningom in öfver den svagare; 
den starkare krustan tränger fram, men detta fram- 
trängande gar ytterst längsamt, och ingenting tyder 
pä att den starkare liemtar nagon näring fran den sva- 
gare. Dylik begränsningsrand mellan krustor af sam- 
ma art förekommer hos Pyrenula nitida (Schrad.), Leca- 
nora cinerea (L.), Lecidca fuscoatra (L.) och Bhizocarpon 
geographicum (L . ) , för att blott anföra nägra exempel. 
En öfvergängsform mellan de bäda nu papekade 
typerna bilda de fall, da sasom hos Graph is scripta 
(L.) en kommunikation mellan de bäda krustorna eger 
rum under begränsningsranden. 
En kamp blott och bart om utrymmet, om sub- 
stratet eller ljustillgängen eger gifvetvis ytterst ofta rum 
äfven mellan lafbälar af olika arter. Och da striden 
star mellan skorplafvar, är den alltid markerad genom 
gränsrandbildning. De olika arteruas motständsför- 
mäga kan vara högst olika. Vissa, särskildt de, som 
liafva tjock, sammanhängande krusta, t. ex. Lecidca 
fuscoatra (L.), förtränga smaningom sina grannar rundt 
omkring sig. Andra, särskildt de, som liafva tunn 
krusta och i all synnerhet om krustan är bildad af 
spridda värtor, duka jemförelsevis hastigt under, t. ex. 
lihizocarpon geographicum (L.), lïh. distinction Tu. Fr., 
Lecidca crustulata (Ach.) och Lecania dimera (Nyl.). Emel- 
lertid är det ej uteslutande krustans fysiska beskaffenhet, 
som betiugar motständskraften; äfven den kemiska spelar 
