177 
uppenbarligen en icke ringa roll. De oxiderade for- 
merna t. ex. visa genomgâende en stör résistons. 
Star striden mellan bladlafvar sins emellan, är 
det i regeln sa, att de arter som hafva bredare bäl- 
flikar eller som mera kunna liöja sig npp öfver sub- 
stratet, gâ segrande ur striden. Här gäller kampen 
hufvudsakligen ljustillgangen, och det är dâ heit na- 
tnrligt, att de, som kunna höja sig upp öfver sina 
grannar, skola hafva fördelen pâ sin sida. Jag vill 
blott anföra. ett exempel. Af vâra pâ sten växande 
Parnielice dukar P. Mougeotii (Schær.) under för P. so- 
rccliata (Ach.) och P. prolixa (Ach.); P. sorediata och 
âtminstone svagare P. prolixa duka under för P. con- 
spersa (Ehkh.) och P. centrifuga (L.); dessa i sin tur 
besegras af P. saxatilis (L.) och hon af P. physodes 
(L.). Den bredflikigaste af alia vara vauligare Par- 
melior, den vanligen pâ trädstammar växande P. ace- 
tabulum Neck, utbreder sig öfver sa godt som alla 
bladlafvar, som stâ i hennes väg. Att döma efter 
uppgifter, jag erhâllit, har bon ocksâ i vissa delar af 
vârt land, t. ex. i Vestergötland, blifvit den förher- 
skande lafven pâ gamla, mer eller mindre fritt stâ- 
ende löfträd. Pâ Salève i Savoyen var jag för ett 
par âr sedan i tillfälle att iakttaga, hum Parmelia 
conspersa undanträngdes af P. caperata (L.), hvilken i 
sin tur maste ge vika för P. tiliacea (Hoffm.). 
Busklafvarnas inbördes resistens har icke varit 
föremäl för mina undersökningar. 
Dâ lafbâlar af väsentligen olika organisationshöjd 
sammanträffa, kan det betraktas som regel, att blad- 
lafvarna undalitränga skorplafvarna men i sin tur un- 
danträngas af busklafvar. [Da det gäller klipp- eller 
stensamkällen i södra och mellersta Syerige, är det 
dock oftast sä, att bladlafvarna undanträngas af mos- 
sor, säsom Racomitria , Grimmice och Tortulce , och 
att dessa i sin tur maste gifva vika för busklafvar, 
säsom Gladince och Cladonice\. 
