252 
Den vanligaste utvecklingen visade sig vara den. 
att liypokotyla axeln blir stamlik ock konnner att ingä 
i stamsysteraet, att inoin den epikot 3 7 la regionen ut- 
bildas here, 4 — 6, sträckta internodier med primor- 
dialbladen endast svagt skilda frän de följande och 
att rotsystemet kommer att bestä af en kraltig, spar- 
samt förgrenad hufvudrot. I bladvecken anläggas 
slutna knoppar. En sâdan utvecklingsgâng visa Hip- 
pophaë rhamnoides , Solanum Dulcamara , Ligustrum vul- 
gare och Lonicera Xylosteum. 
Ribes alpin uni afviker frän denna typ deri, att 
hypokotyla axeln i mindre grad antar stamnatur och 
att epikotylens internodier utvecklas sä svagt i längd, 
att skottet kan kallas rosettbladigt, hvarjemte. rotsy- 
stemet uppnär en mindre styrka. — Rubus ccesius slu- 
ter sig nära intill denna art. 
Berberis vulgaris öfverensstämmer i groningens 
förlopp och groddplantans organisation med de förega- 
ende. Genom den epikotyla regionens utveckling tili 
ett fabladigt kortskott med längskaftade, rundskifviga 
blad visar den sig företräda en annan typ. 
JJlex europceus skiljer sig med hänsyn tili den epiko- 
tyla skottregionens utveckling väsentligt frän de för- 
utnämnda buskarne. Under växandet mträder näm- 
ligen stark regressiv heterof^dli, - — i det de nedre 
bladen utbildas sasom typiska trefingrade tropofytblad, 
de öfre ater säsom nästan tornlika xerofytblad — och 
i sammanhang harmed en riklig proleptisk utveckling 
af xeromorfa sidoskott. 
II. Pollaliantiska Örter. 
De talrika utvecklingsf’ormer, som framträda hos 
svenska pollakantiska orter, torde man för vinnande 
af nödig öfversigt kunna lämpligen gruppera i tvenne 
serier, den ena omfattande de fall, da epikotylen far 
förlängda internodier, den andra inbegripande de fall, 
da epikotylen utbildas sasom rosettskott. 
