253 
Inom den första Serien gâr hos fiera arter: Sedum 
rupestre och dess samslägtingar, hos Dianthus deltoïdes 
och Süene acaulis utvecklingen i samma riktning som 
hos en hapaxantisk vâxt af samma skottbyggnadstyp. 
Epikotylen utbildas till ett mer eller mindre rikgrenigt 
skott, som môjligen redan under groningsâret kan 
komma till blomning; men nâgra särskilda för öfver- 
vintringen afsedda skott utvecklas icke. Växten ôf- 
vervintrar grön och fortsätter eft er öfvervintringen 
utveckligen der den vid vinterns inträde afbröts. 
Yanligast är dock, att särskilda vinterskott ut- 
bildas. Äfven i dessa fall kan det inträffa, att skott- 
systemet nâr en sä hög utveckling, att tili och med 
blomning, möjligen ocksa fruktsättning inträder, hvar- 
igenom salunda växten under groningsâret kommer 
att förhalla sig sasom bapaxant. Ett sadant förhal- 
lande bar jag funnit bos â ena sidan Stellaria nemo- 
rum och Mentha arvensis , â andra sidan bos Silene 
inflata och S. maritima. Hos de bäda förstnämnda 
taga vinterskotten karakter af langa groddskott, bvilka 
slutbgen individualiseras genom moderväxtens fullstän- 
diga bortdöende. De bäda &7e»e-arterna företräda med 
hänsyn tili öfvervintringen en ren pollakantisk typ. 
Hufvudaxelns och de nedre sidoaxlarnes basaldelar 
förtjockas och dessa öfvervintra jemte de frän dem 
utvuxna vinterskotten, hvilka under groningsâret icke 
synas komma öfver knoppstadiet. Hypokotyla axeln 
sammansmälter med hufvudroten; denna organkomplex 
nâr en ganska betydlig styrka. 
Mera vanligt är emellertid, att den epikotyla re- 
gionen, som vid vegetationsperiodens slut bortdör heit 
och hallet eller tili sina öf're delar, utbildas mindre 
stärkt, antingen icke alls förgrenas eller blott mycket 
sparsamt, oafsedt vinterskotten, och icke kommer tili 
blomning. 
Hos Lycopus europceus utbildas vinterskotten sa- 
som groddskott, hvilka, liksom fallet angafs vara med 
