256 
hufvudrotsystemet svagfc, snarl bortdöende, ersatt af 
ett frân jordstammen utväxande birotsystem. Nâgon 
med Scrophularia nodosa till sin lörsta utveckling öf- 
verensstämmande svensk växt är mig icke bekant. 
En egen typ synes ocksa Euphorbia Esula bilda. 
Dess epikotyl utvecklas ganska stärkt, är sträckledad, 
rikbladig, men ogrenad och kommer icke tili blom- 
ning under groningsâret. Hypokotylen utbildar sig i 
stamriktning. Hufvudroten blir stark, rikt upprepadt 
grenig. Frân den, och icke Iran skottet, utvecklas 
vinterskotten. De uppträda säsom slutna knoppar i 
tvä rader. De tvä öfversta i kvarje rad äro de star- 
kaste. 
Den andra Serien af byggnadsformer — hvilken, 
säsom ofvan angifvits, utmärkes deraf, att epikotyla 
regionens internodier blifva korta och följaktligen bla- 
den sammanträngda tili en mer eller mindre rik ro- 
sett — synes inbegripa ett mindre antal mindre skarpt 
âtskilda typer an den förut behandlade Serien. I 
raanga af de hithörande, för mig hittills kända fallen 
öfvervintrar växten grön under första äret. Sidoskott- 
bildning uteblir antingen fullständigt eller kan vara 
temligen riklig, hvarvid âtininstone hos en art sido- 
skotten utbildas säsom groddskott. Till blomning torde 
väl hithörande växter sällan kinna under gronings- 
aret. De mest utpräglade olikheter, som framträda 
hos dessa former, hänföra sig tili rotsystemets olika 
utveckling och byggnad samt när- eller fränvaron af 
speciella upplagsorgan. Fristâende frân föregäende 
serie är naturligen denna icke; former finnas, om 
hvilka man kan tveka, huruvida de med större skäl 
böra föras tili den ena eller den andra Serien; sä t. 
ex. den ofvan anförda Rhodiola rosea och den i det 
följande omnämnda Prunella vulgaris. 
Sibbaldia procumbens företräder en af denna series’ 
mera stärkt utpräglade typer. Den kräftigt utveck- 
lade hypokotyla axeln sammanfiyter med den stai’ka, 
