267 
nom vindstötar. Detta ernâs genom att blomskaftet, 
fran att vara nedböjdt, öfter anthesen blir upprätt, sâ- 
som fôrhâllandet âr hos Campanula uniflora , Epilobium , 
Wahlbergella , Phgllodoce , Andromeda hypnoules m. fl. 
Hos Papaver radicatum âr knoppen lutande, men blom- 
man upprât. Of'ta sker tillika en lignifiering af stjälk 
och blomskaft. Särskildt ar detta fôrhâllandet med 
de ofvan sâsoin vinterstândare betecknade. 
Sagina saxatilis visar egendomliga rôrelsefenomen 
efter blomningen. Yid anthesen âr hela skottet radi- 
ârt byggdt med nedliggande blomskaft, hvilkas ôfre 
del är uppâtbôjd. Yid fruktmognaden reser sig skaf- 
tet upprätt, och dess ôfre del rätar ut sig. Heia väx- 
ten, som förut höjde sig föga öfver marken, fâr nu 
kapslarna höjda ända tili 3 — 4 cm. öfver marken. 
Samtidigt sker en förtjockning upptill af det förut 
jämntjocka blomskaftet. Liknande riktningsföränd- 
ringar iakttogos ocksâ hos former af Taraxacum offici- 
nale i synnerhet pa torrare lokaler. Här tillkommer 
ju dessutom som bekant ännu ett postflorationsfeno- 
men : holkfjällens nedböjning. 
Stundom kunna anordningarne för vindspridning 
ga i rakt motsatt riktning, sä att växten är styf och 
upprät vid blomningen, men sedan blir mera böjlig. 
Sa är fôrhâllandet med Petasites frigida. Följande 
anteckning om ett observeradt exemplar torde visa 
detta. Vid blomningen den 3 0 1 ü var växten 16 cm. 
hög och de nedersta korgskaften 1,4 — 1,5 cm. länga, 
styfva, uppâtriktade, sä att heia blomställningen blef 
kvastlik. Efter blomningen tillväxte stängeln betyd- 
ligt i längd och tjocklek, blef upptill slankig och bäg- 
likt omböjd ât det hâll, dit vinden bläste. Stjälken 
blef nära 40 cm. hög och de nedersta korgskaften 
3 — 3,5 cm. Dessutom blefvo skaften veka, hängande 
och lättrörliga, sâ att en heit svag vindstöt satte dem 
i rörelse. 
Bot. Not. 1901. 
20 
