79 
râde med tillräckligt mild vinter; under hârdare kli- 
mat öfvervintrar P. maritimum ej, utan blir enârig 
(t. ex/, i Bergianska trâdgârden i Stockholm, enligt 
meddelande af trâdgârdens fôrestândare prof. Witt- 
rock). Pâ samma satt kan förmodligen äfven P. avi- 
culare (resp. dess litoral-form) tillfälligtvis öfvervintra, 
särskildt under jämnare och mildare luftstreck, t. ex. 
vid en hafskust; redan vid mellersta Europas kuster 
finner man stundom dess stjälkar nedtill träaktiga. 
Särskild uppmärksamhet förtjenar P. aviculare var. 
romana (Jacq.) Meisn. (Monogr. gen. Polyg. Prodr. ; 
syn. P. flagellare Bertol.): den kan (enligt italienska 
ex. i Herb. Stockh.) än uppbäras af en pâlrot, dâ 
stjälkarnes bas genom olika grad af fasthet göra det 
svart att afgöra, om en ört eller en lag halfbuske 
föreligger; än ater utgöras växtens basala delar af 
nedliggande (halft underjordiska?), vid lederna rot- 
släende grenar fran föregaende vegetationsperiod. — 
P. Baii är vid Skandinaviens (och äfven Englands) 
kuster liksom P. aviculare enârig l ). 
Oaktadt P. aviculare /. litoralis saväl tili sina 
blommor som tili bladens och grenarnes habitus mera 
liknar P. maritimum (och P. Bail) än P. aviculare , 
är den dock att hänföra tili den sistnämda pâ grund 
af fruktens utseende. Hos P. aviculare är frukten 
tili sin färg mörkbrun eller svartbrun, tili sin yta 
glanslös eller mattglänsande genom fina lângsgâende 
strimmor, men växlar nâgot i dessa afseenden liksom 
tili sin storlek, ehuru alltid innesluten inom kalken. 
I allmänhet gäller, att ju större frukten är, desto 
gröfre och tydligare är strieringen, desto glanslösare 
ytan och desto tydligare rödbrun dess färg. Just dessa 
karakterer äterfinnas hos /. litoralis , som i allmänhet 
1 ) Det är alltsa ett dubbelt misstag, dâ U. Dämmer uti sin 
indelning af Avicularia (Engler n. Prantl, Die natürl. Pflanzen- 
fam., H. 70, s. 27) upptager P. Raii bland ’’Halbsträucher”, men 
P. aviculare bland ”l-jährige Kräuter” (’’kosmopolitisch’*). 
