119 
sträckta hafsarmar, hvilkas bredd endast i ett invand- 
ringsskede kunnat vara, men heit säkert ej varit, vä - 
sentligt förminskade. Och ända har den gotländska 
Vegetationen under olika skeden af postglacial tid hal- 
lit jämna steg med den sydsvenska växtlighetens ut- 
vecklingshistoria. Genom undersökningar öfver ett 
af de manga transportsätt, det genom hafsvagorna, 
som växterna begagna för att öfverskrida stora vat- 
tenytor, har jag i samma arbete visât, att i nutiden 
pâ en af det Baltiska hafvets mest isolerade öar, Got- 
ska Sandön, fran andra punkter af Ostersjöstränderna 
fortplantningsdugliga växtdelar i mängd uppvräkas. 
Att nagra af dessa här ej acklimatiserats, utan saknas 
i Sandö-fLoran, beror heit enkelt pâ, att pâ detta ställe 
ej lämpliga standorter finnas. 
Jag skall endast anföra ett exempel pâ, hvilka 
egendomliga vandringsförhallanden förf. maste upp- 
konstruera, för att kunna fasthalla sin teori om växter- 
nas oförmaga att öfverskrida stora vattenytor. Detta 
exempel gäller var vanliga sommarek {Quer eus Böbur). 
Pâ följande sätt tänker han sig dess invandring 
i Skandinavien. I likhet med Blytt och mig anser 
han. att eken började uppträda i sydvästligaste Skan¬ 
dinavien mot slutet af Ancylustiden. Fran Danmark 
har den kommit tili Skanes slättland och derefter 
vandrat ”langs halföns bägge kuststräckor, samt slut- 
ligen betäckt heia mellersta Sveriges höglända, frukt- 
bara provinser och i norr trängt upp i Göta- och 
Svealands högre liggande delar”. Till Norge har den 
kommit fran Bohuslän och längs kusten vandrat 
tili sin nordgräns i Ilexregionen. Till Finland har 
den kommit fran Upland via Aland tili Àbotrakten och 
därefter spridt sig i kustlandet framemot Helsingfors. 
Min uppfattning om ekens invandring är allde- 
les olika. 1 ) I likhet med G. A:s nuvarande äsikt 
J ) Jmfr i denna frâga Rutger Sern ANDER, Om Litorinatidens 
klimat och vegetation. G-. F. F. 1893 och Grundlinjer p. 18. 
