120 
anser jag att redan under Ancylustiden eken fick fast 
fot i sydligaste Sverige, men att dess vidare sprid¬ 
ning faller under Litorinatiden. Däremot halier jag 
före, att de Skandinavien omgifvande hafven ej varit 
väsentliga hinder for ekens spridning frân motsatta 
kuster, och att invandringsvägarne i stort sedt varit 
ytterst breda, ej, som G. A. vill, smala strömmar. 
Ekens spridning öfver den svenska västkusten 
behöfver ingalunda ha fôrsiggâtt genom en successiv 
vandring frân söder mot norr frân Skâne genom Hal- 
land ända upp tili nordligaste Bohuslän. Tvârtom 
ha troligen pâ here punkter af denna västkust frân 
Jylland lokala öfverförningar af ek-kolonier egt rum, 
hvilka kommo före den stora invandringsströmmen 
frân söder. Och att Norge mottagit eken frân norra 
Bohuslän, f'ôrst sedan den steg för steg vandrat den 
länga vagen frân Skâne längs kusten hitupp och att 
den sedan hunnit fram tili Nord more, for st efter en 
likadan stegvis försiggäende vandring längs den ofant- 
liga kuststräckan frân Kristiania-fjorden ditupp — 
detta förefaller mig âtminstone mer än otroligt. 
Tvärtom anser jag, att eken redan tidigt inkom tili 
södra Norge, troligen direkt frân Jylland, frân Jyl¬ 
land via Bohuslän och under Ancylustiden frân dâ 
höjda partier af Nordsjöns hotten, pâ hvilken ekleren 
ningsförande torfmossar äro funna. 
För ekens invandring tili de östra delarne af sitt 
nuvarande utbredningsomräde inom Skandinavien torde 
de ryska Ostersjökusternas ekskogar ha varit af en 
viss betydelse. För södra Finland är det ätminstono 
mycket troligare, att eken kommit frân Ingermanland 
och Estland, än som G. A. âtminstone för landet vä- 
ster om Helsingfors tror, frân Sverige, efter att frân 
Skâne stegvis ha vandrat efter ostkusten till Upland 
och öfver .Aland tili Abotrakten. 
Nägra skäl, som tyckas tala för denna min upp- 
fattning gent emot Anderssons, skola anföras. 
