121 
I den gotländska vegetationens utvecklingshi- 
storia och vägornas växtdeltransport tili Gotska Sandön 
föreligga, som nämdt, tva faktiska bevis för att saväl 
heia floror som enstaka arter saväl fordom som i nu- 
tiden kunna öfverskrida hafsarmar af den bredd, som 
G. A. anser vara nog för att i betydlig grad hindra 
växtvandringar. Ytterst oantagligt är, att Ancylus- 
tidens sista skede i nagon väsentlig grad förminskat 
dessa hafsarmars bredd. Vare sig nn eken inkommit 
under detta skede eller under Litorinatiden, maste 
den ha vandrat tili Gotland öfver stora hafsvidder, 
och ända uppträder den här minst lika tidigt i lager- 
följden, som pa motliggande delar af svenska fast¬ 
landet. Och pa Gotska Sandön maste eken ha invan- 
drat under Litorinatiden öfver hafsarmar minst lika 
breda som nu, da Ancylustidens Sandö enligt Kand. J. 
Günnar Anderssons och mina undersökningar sommaren 
1894 dränktes af Litorinahafvet, under hvars högsta 
vattenstand endast ett skoglöst flygsandsref stack 
upp öfver hafsytan. — Ett af de satt, eken och 
hassein hafva att öfverskrida stora vattenytor, torde 
vara genom jagade eller vinddrifna fâglar. Vissa sâ- 
dana t. ex. nötkrakan svälja allon och nötter heia. 
Tyvärr föreligga inga exakta beräkningar öfver 
den hastighet, hvarmed eken förmar sprida sig. Här- 
vidlag bör dock erinras om Fliches 1 ) forskningar öf¬ 
ver vissa skogsträds spridningsförmaga. Enligt honom 
behöfva boken och kastanjen, som äga med eken un- 
gefär likartade spridningsanordningar, för en vandring 
pa 280 km. en tidrymd af ej mindre an resp. 18640 
och 12965 ar. Naturligtvis blifva dessa tal mycket 
osäkra och troligen alldeles för höga, da Fliche ej 
kunnat taga hänsyn tili alla de fruktspridningsmedel, 
som under tidernas lopp sta skogsträden till buds, 
men de äro i alla fall mycket beaktansvärda. G. A. 
9 Un reboissement (Arm. de la Science agronomique I 1888). 
Efter E. Warming, Plantesamfund 1895. 
