122 
borde med dem för ögonen ha fäst si g vid det orim- 
liga i sitt antagande, att eken nätt sin nordgräns pa 
Norges västknst först efter en stegvis försiggaende, 
oerhördt lang vandring pa manga hundra kilometer 
fr an Skane och kusten uppefter. Sä ofantliga tid- 
rymder ha vi icke att röra oss med efter Ancylus- 
tiden. Och dessutom tala förhällandena i sydvästra 
och västra Norge för att Vegetationen härstades ej sa 
länge behöft vänta pa eken och de eken ätföljande 
växterna. A. Blytt har i dessa trakters torfmossar 
funnit eklemningar, hvilka han tolkar som boreala, 
sälunda enligt min uppfattning fran slutet af Ancy- 
lustiden. Och G. A. sjelf anser ju, att ekens när- 
maste föregängare, hassein och almen, redan före L.- 
sänkningens maximum pa samma väg hunnit vandra 
ända in tili Trondhjemsfjordens kuster. 
Lika oantaglig synes mig G. A:s uppfattning att 
Helsingforstrakten mottagit eken genom en vandrings- 
ström, som gätt fran Skane längs ostkusten öfver Up¬ 
land. G. A. gillar ju De Geers tolkning af Inostran- 
zeffs fynd af ek vid Ladogas södra strand sâsom här- 
stammande fran början af L.-tiden; och jag förstär 
sannerligen icke, hvarför det ej ligger närmare tili 
hands, att gifva de finska ekförekomsterna, ätminstone 
de fiesta, ryskt Ursprung, da man faktiskt äger kän- 
nedom- om att den finska floran mottagit rekryterin- 
gar fran Byssland, och da eken sä nära det skandi- 
naviska floromrädet tyckes vara en uräldrig medbor- 
gare i grannrikets flora. 
G. A. har kommit till samma äsikt som jag an- 
gäeude orsaken tili förekomsten af en del nordliga 
former t. ex. Betula nana och Salix lapponum — 
hvilka sedan Nathorst kallat pseudoglaciala relikter 
— pa mossar, som ligga under Litorinagränsen. En¬ 
ligt honom är emellertid den klimatförsämring, som 
bragt dem söderut, en ännu fortgäende företeelse, 
stâende i samband med kustklimatets förskjutning vid 
