123 
den ännu pâgâende landhöjningen, sä att dessa nord- 
liga former skulle vara i stadig spridning nerat (sid. 
81). Därvidlag vänder han sig mot hvad jag (B. 
N. 1894 pag. 189—190, Grundlinjer pag. 19) utta- 
lat, nämligen att denna klimatförsämring med atföl- 
jande nervandring af nordliga former representerar ett 
särskildt skede af Litorinatiden, atföljdt af en relativ 
kimatförbättring framemot nutiden, hvilken för bätt ring 
ater bragt dessa former pâ reträtt med kvarlemnande 
af relikter. Jag anser mig, dels pâ grund af sub- 
atlantiska torfmossefynd af dessa pseudoglaciala re- 
likter, dels pâ grund af den tydliga relikta na- 
tur, som växtfysiognomiska analyser gif va deras nu- 
tida förekomster, bvilka icke häntyda pâ en pâgâ¬ 
ende spridning, dels pâ grund af sydliga formers 
utbredningsförhällanden vid sin nordgräns, vara berät- 
tigad att gent emot detta fasthâlla min gamla âsikt. 
Utrymmet förbjuder mig att ingâ pâ mânga af 
de differenser, som finnas mellan G. A. och. mig i 
detta bans sista arbete. Annu ett par sâdana skola 
dock vidröras. 
Tiden för menniskans första uppträdande är en 
frâga, som för en rätt uppfrttning af Skandinaviens 
växtgeografiska förhällanden är af fundamental natur. 
G. A. förlägger de äldsta spären af menniskan i sö- 
dra Sverige till Litorinatiden. Mitt arbete ”Om nägra 
arkeologiska torfmossefynd”, 1 ) dar jag söker visa att 
troligen menniskan fans i södra Skandinavien redan 
mot slutet af Ancylustiden, har G. A. ej kunnat be- 
gagna, da det utkom ungefär samtidigt med hans. 
Men nog förefaller det väl djärft att utan vidare 
affärda Munthes omsorgsfulla och tilltalande bevisfö- 
ring — som i litteraturförteckningen citeras — för 
att det benredskap, man funnit i Ancyluslera vid 
Norsholm, värkligen tillhör Anaglustiden. 
1 ) Antikvarisk Tidskrift för Sverige XYI. 2. 
