230 
Picea obovata angifves af floristiska och växt- 
geografiska författare ega en stör utbredning i Sibirien 
och norra Byssland. Hnruvida dessa bâda former, 
den östliga och den i vara fjälltrakter förekommande, 
verkligen äro identiska, yill jag emeliertid icke yttra 
mig om. Äro de identiska, hvarför mycket synes 
tala, torde väl Picea obovata näppeligen kunna upp- 
fattas sâsom en sjelfständig art, enär — hvad den 
lappska formen beträffar — tydliga öfvergangsformer 
linnas tili de sydliga formerna af Picea Abies. En 
sadan intermediär form är utan tvifvel den under 
narnn var. medioxima W. Nyl. i 12:te uppl. af Hart¬ 
mans flora för Jämtland angifna formen af var van- 
liga gran. Nagon typisk obovata- form anföres der- 
emot icke i nämnda Hora för Sverige, men väl för 
norska Finmarken och Finland. 
Fràn de sydliga raserna af rundfjällskottetypen 
afviker den nu beskrifna obovata-iovmen fran Lule 
lappmark utom genom kottarnes ringa storlek äfven 
genom de relativt bredare kottefjällen. Sjelfva trädet 
skiljer sig äfven som bekant genom sin obelisklik- 
nande form frän den sydliga typen. 
Ur systematisk synpunkt förefaller det mig na- 
turligast att betrakta densamma sâsom en varietet 
eller klimatologisk form af den vanliga Picea Abies. 
Det synes mig nämligen alldeles patagligt, om man 
aktgifver pa de nordliga formerna af granen, att den¬ 
samma med stigande breddgrad och höjd öfver hafvet 
visar tydlig tendens tili utbildande af obovata- former. 
Att klimatologiska faktorer härvidlag torde vara be- 
stämmande är ju högst sannolikt och uttalas äfven 
af Kihlmanm '), tili hvilkens afhandling jag föröfrigt 
*) A. O. KiHLMAN, Pflanzenbiologisclie Studien aus Pussiscli 
Lappland. Acta Societatis pro Fauna & Flora fennica, T. VI, N:o 
3. 1880, pag. 154. 
