117 
detta kan gifva oss skäl att âterupptaga det Linné- 
anska namnet och lata Hudsons falla. Wahlenberg, 
den äldste af Linnés svenska epigoner, ntgaf sin Flora 
lapponica 1812, saledes 34 âr efter Linnés död, 
och har i Lappland icke anträffat Linnés Sp. erectum , 
hvilket framgar af följande yttrande (1. c. pag. 222) 
om denna art: 77 gramen illud a Lapponia longe abest, 
vixque supra Medelpadiam occurrit 77 . Hvad han af- 
säg med Sp. erectum L. framgar saväl ur hans Flora 
Upsaliensis som ur hans Flora suecica, i hvilka arbe- 
ten han till dessa namn citerar bade Linnés Fl. suec. 
831 och ”Sp. plant, ed. 4 Willd. p. 199 Sp. simplex’ 7 . 
För honom är saledes Linnés typiske Sp. erectum 
liktydig med Sp. simplex, medan han ater begagnar 
namnet Sp. raraosum i samma bemärkelse som Hud¬ 
son och därtill citerar ”Sp. erectum maximum L. Fl. 
suec. 831”, därmed tillkännagifvande, att enligt hans 
tanke Linné ansett Sp. ramosum säsom en varietet tili 
Sp. erectum. Äfven Fries använder (Fl. scan. p. 180) 
namnet Sp. erectum L. för Sp. simplex; senare (Summa 
veg. 1845) och tidigare (Fl. Hall. 1817) skrifver han 
Sp. simplex i stallet. 
Willdenow, som är 1805 utgaf sin upplaga af 
Linnés species plantarum, upptager (del IV pag. 199) 
Sp. ramosum säsom art och Sp. simplex säsom under- 
art (dock under särskildt nummer). Till den förre 
citeras Smith Fl. Brit. samt Linnés Sp. erectum sp. 
pl. 1378; Fl. suec. 770, 831; Hort. Cliff. 439. Di¬ 
agnosen lyder: ’’foliis basi triquetris, lateribus conca- 
vis, pedunculo commun! racemoso, stigmate lineari,” 
och Linnés anmärkning om Wadstena-Sparganium an- 
föres i följande ordalag: ’’maxima indi vidua vidi Wad- 
stenæ, altitudine fere humana”. Till den senare (Sp. 
simplex) citeras Smith Fl. Brit., Linnés Sp. erectum 
ß. sp. pl. 1378 och fl. lapp. 345. Diagnosen lyder: 
’’foliis triquetris, lateralibus 1 ) planis, pedunculo com- 
*) Skall väl vara ’’lateribus”?. 
