206 
svaga nerveringen, de styfva, tjocka stänglarne, sakna- 
den af sterila bractéer och dessas form (bredd och längd 
lika). I allt öfrigfc star den nära St. scanica Fr, som 
dock genom följande icke oväsentliga karak tarer skil- 
jer sig frân den halländska varieteten. St. scanica 
— jag afser här den vid Hvellinge i Skäne växande 
formen — har en svagare och slankigare, i regeln 
trind stängel, dess bladskaft äro kortare än skif- 
van, denna oftast bredast ofvan midten samt 3 ggr 
sä lang som bred (de vanligaste matten äro: 70 X 
23, 70 X 15, 75 X 16, 60 X 22, 60 X 15, 50 
X 12, endast pa ett enda blad har jag funnit talen 
65 X 30). Vidare na bladen nästan aldrig npp 
tili blomställningen. Inflorescensens grenar utgâ frân 
langt skilda punkter längs axelns öfre del, ej sasom 
hos v. hallandica heit nära hvarandra och den nedre 
blomlösa delen af inflorescensens grenar är lang- 
sträckt; klynnena hafva ofta nedtill blomlösa brac¬ 
téer; bractéerna äro oftast längre än sin bredd 
och vetta mera framât mot klynnets spets än utat, 
den yttre ofta uddspetsig; klynnena äro ej sa hopade, 
samt i regeln alla bäglikt utböjda; knippebärande 
klynnen af 2 cm:s längd förekomma sällan, knippe- 
nas antal i de fa, som iakttagits, omkring 10; i all- 
mänhet äro klynnenas blomlösa del sa lang, att den 
blombärande delen blir mindre än 2 cm; det extraflo- 
rala förbladet mer än dubbelt sa langt som den yttre 
bractéen; fodrets nerver synas som ribbor ända tili 
flikarnes bas; kronbladen öfverskjuta foderspet- 
sarne omkring 3 mm. Ofvanstaende karaktärer voro 
ju füllt tillräckliga för att uppställa den halländske Sta¬ 
tion som ny art eller underart. Detta har jag dock 
icke gjort, enär St. scanica i Danmark och N. Tysk- 
land yarierar mycket, sä att mellanformer mellan 
densamma och v. hallandica förekomma. Sadana har 
jag antecknat frân Lœs'ô (J. P. Jacobsen 1870, Ber- 
