137 
Om hemerofila växter. 
Af Herman G. Simmons. 
Sedan gammalt har man lagt marke till att en del 
växtarter företrädesvis eller sä godt som uteslutande före- 
komma pâ sädana lokaler, som genom kulturen fätt sin 
beskaffenhet tili den grad omvandlad, att nagon motsvarig- 
het knappast förekommer i füllt opäverkad mark. En del af 
dessa växter kan man träffa igen i mer eller mindre natur- 
liga växtsamhällen inom samma trakt, andra finnas, som 
man inom ett vidsträckt omräde, kanske heia landet eller 
verldsdelen, uteslutande ser pä kulturlokaler af ett eller annal 
slag, eller möjligen därjämte i vegetation af mera ursprung- 
lig typ, men dä under sädana förhällanden, att man nägor- 
lunda lätt kan finna, att de likväl icke frän hörjan ha haft 
hemortsrätt dar. De visa sig sälunda som främlingar, förda 
tili platsen genom menniskors ätgörande, lät vara i en stör 
del fall alldeles ofrivilligt. Ju mera samfärdseln mellan olika 
delar af jorden ökats, ju mera har antalet af dessa nykom- 
lingar i de olika ländernas Hora tilltagit, knappt nägot land 
torde väl numera heit sakna dylika element i sin Hora, om 
icke alldeles speciella förhällanden lägga hinder i vagen för 
införseln, icke ens polarländerna utgöra undantag. Väx- 
terna ha pä sitt satt dragit nytta af de moderna förbättrade 
kommunikationsmedlen, de resa bäde med jernväg och äng- 
bät, och de ha därigenom fätt i sin tjenst nya medel tili vid- 
gande af arternas utbredningsomräde, som i effektivitet vida 
öfverträffa, hvad naturen förr stallt tili deras disposition. 
Men här som annorstädes gäller det, att den enes död är 
den andres bröd, de nya växtplatserna med sina förändrade 
lifsbetingelser skapas i allmänhet icke utan att samtidigt en 
annan vegetation mäste rymma faltet. Af arterna i platsens 
forna växtsamhällen försvinna de fiesta heit, om än möj- 
ligen en och annan har tillräckligt stör anpassningsförmäga, 
att kunna finna sig i de nya förhällandena och stanna kvar. 
Bot . Not . 19 H ). 10 
