200 
smâ. Dylika ex. utgöra visserligen f. typica i nomenkla- 
torisk betydelse; man bör nämligen skilja pâ en nomen- 
klatorisk och en biologisk eller genetisk typ. Typen för 
Swartz’ arter är aldrig en citerad figur, utan ett exemplar, 
som i de fiesta fall befinner sig i hans herb. Förf. anför 
fall, dâ en af Linné citerad figur icke är typen för arten, 
utan exemplaret, samt omvändt dâ en figur mäste vara 
typen, emedan Linné först senare än hans publicerande af 
namnet erhöh exemplar. 
Förf. behandlar mer eller mindre utförligt 30 arter 
samt dessutom 8 arter, hvaraf han f unnit fragmenter i 
Swartz’ herb., härrörande frän Cavanilles, men dâ de 
kunna hetraktas sâ godt som typer, har han kunnat klara 
upp fiera dubiösa namn. 
Samuelsson, G., Ueber die Verbreitung eini- 
ger endemischer Pflanzen. 16 s., 2 t., 5 textf. — Arkiv 
f. Bot. 9 n:r 12, 1910. 
Förf. har utvalt acroleuatmg ruppen af Hieracium sect. 
vulgatiformia för undersökning efter den geografisk-morfo- 
logiska metoden. Gruppen bestär endast af 5 arter, hvilkas 
utbredning ungefär kan inneslutas i en cirkel, i hvars peri- 
feri Stockholm och Kristiania ligga. Arterna ligga inom 
denna cirkel icke i füllt skilda omraden. Hvar art tyckes 
ha ett centrum och dess förekomst blir sparsammare utät 
periferien. H. acroleucum, som har det största utbred- 
ningsomrädet, anser förf. för den äldsta arten i gruppen, 
och att de öfriga arterna i gruppen uppstätt ur den genom 
mutation (eller alla ur ett gemensamt Ursprung) är sanno- 
likt. Dock anser förf. det troligt att en art uppstätt pâ mer 
än ett Ställe. Som exempel anföres Hier, pendidijormc Dahlst., 
som uppträder i Lappland och pâ Gottland. Fullständigt 
analoga förhällanden visar H. nœvosum, K. Johanss., som 
är funnen i Smäland och i Angermanland. 
R. v. Wettstein skref 1899 att han icke kände nägra 
fakta, som sâ tydligt tydde pâ att växtarter kunna uppstä 
genom tillpassning efter yttre lefnadsvillkor. som den han 
