97 
vara ärftligt. Genom att till ett visst slag af konstgödning 
tillsätta olika mängder af kväfve, ernäddes variation i pana- 
cheringen och därigenom bekräftades den i praktiken re- 
dan funna regeln, att kväfvet motverkar — direkt eher in- 
direkt — bildningen af gul- och hvitbrokiga blad hos de 
ärftliga panacheringsformerna. 
Ligularia Kaempferi S. et Z. aureo maculata 
Hook f. synes att döma af de gula fläckarnes stora varia- 
tionsförmäga vid vegetativ förökning tillhöra den smitto - 
samma formen. Försöken med denna växt visade att na- 
tron verkade hämmande pä panacheringen, under det att 
tillsats af kväfve i större Skala verkade i hög grad förök- 
ning af panacheringen. 
Hill, E. J., O enothera Lamarckiana: its earl}' 
cultivation and description. — Bot. Gazette Febr. 1911 
s. 136-144. 
I Bot. Not. p. 203 förra âret omnämnde vi att Gates 
funnit den äldsta beskrifningen â den nuvarande Oenothera 
Lamarckiana i marginalen i ett ex. af Bauhini Pinax. 
Hill har nu pâvisat att anteckningen ej innehäller 
annat än hvad som man kan se i ett tillägg i den upplaga 
af Pinax, som pdblicerats redan 1623. Förf. har en längre 
utredning, som visar att Bauhinus 1618 fätt frö af växten 
frân Johannes Prevortius i Padua, och dennes företrä- 
dare Prosper Alpinus hade 1614 eher tidigare erhâllit 
frö frân Joannes Morus i England. Det stammer nâgor- 
lunda bra med hvad redan Linné skref i Hortus Clifforti- 
anus 1737: »Crescit in Virginia aliisque Americae locis, ante 
centum et viginti annos in Europam translata, nunc spon- 
tanea facta, copiose crescit ubique in campis arenosis Hol- 
landiae», samt i Spec. PL 1753: > Habitat in Virginia unde 
1614, nunc vulgaris Europae» (under namnet Oe. biennis). 
De Candolle hade (1855) jämfört figurerna af Lysi- 
machia lutea siliquosa virginiana gifna af Parkinson i 
Paradisus 1629 och i Theatrum 1640 samt af Alpinus (Exot. 
1627); han fann dâ att blombladen voro olika, skarpt udd- 
