157 
Astrantia major L. 
Pimpinella alpina Wulf. 
Athamanta cretensis L. • 
Meum athamanticum (L.) Jacq. 
Blott i ringa grad anthocyanförande, sâsom lokalt à 
äldre bladskifvor och bladskaft, unga och ännu icke füllt 
utvecklade blad, särskildt dessas slidor, stjelkens basala 
internodier m. m. Pigmentets lokalisation i säväl stamled 
som i bladens olika delar funnen utprägladt subepidermal i 
enlighet med den inom familjen Umbelliferae förherskande 
lokalisationstypen '). 
Sedum atratum L. 
Heia vegetativa systemet ofvan jord intensivt rödfär- 
gadt. Pfi grund af den synnerligen rikliga Produktion af 
anthocyan, som sälunda utmärker växtens stam och blad, 
hvilka senare äro rödprickiga eher ock, i likhet med stam- 
men, visa denna anthocyanfärgning mera diffus och lik- 
formig 5 ), fàr Sedum atratum räknas som Schneebergvege- 
tationens kraftigaste och mest utpräglade anthocyanprodu- 
cent 3 ), en rangplats, hvilken den skulle kunna sägas delà 
blott med arter af slägtet Helianthemum. 
Stammen för anthocyan i epidermis samt i en mante 
af celler omedelbart utanför kärlknippesträngen. 
Äfven i bladen är epidermis rikligt anthocyanförande; 
här sakna dock i klyföppningarne säväl stomaceller som heia 
Serien af biceller fullständigt detta färgämne. Bladens kärl- 
knippesträngar omgifvas i slutna mantlar af anthocyanfö- 
rande grundparenkymceller. Pa alldeles samma satt som 
i dessa assimilerande mellanblad förhäller sig anthocyans ut- 
bredning i kapselväggarne, hvilkas skarlakansröda färgicke 
J ) Gertz, O. 1. c. p. LXI. 
2 ) Jemför t. ex. Hegi, G. & Dunzinger, G. Alpenflora. 
Die verbreitetsten Alpenpflanzen von Bayern, Tirol und der Schweitz. 
München 1905. p. 34; Tab. 13, fig. 4. 
8 ) Här bortses tydligen frän vegetationens höstliga anthocyan- 
färgning, hvilken säkerligen i fiera fall, t. ex. hos Arctostaphylos 
alpina, i intensitet öfverträffar den här hos Sedum atratum och 
Helianthemum - arter beskrifna. 
