159 
uppträdde mera diffust och särskildt i celler kring kärl- 
knippena, i äter andra blad befunnos säväl epidermis- som 
grundväfnadsceller vara anthocyanförande. Möjligen ar 
denna vexling i lokalisationen att äterföra tili en âlders- 
olikhet hos de undersökta individens blad. 
Beträffande anthocyans förekomst hos arktiska indi- 
vid af Saxifraga aisoides anför Wulff derom följande: 
»Die untere gegen die Erde gekehrte Seite des Blattes stark 
roth, was durch die stark anthocyanhaltige untere Epider- 
mis sowie durch einzelne rothe Zellen im Schwammparen- 
chym bewirkt wird. Obere Epidermis auch pigmentführend, 
aber schwächer als die untere.» *) 
Chrysosplenium altcrnifolium L. 
Ehuru det material, som legat tili grund för mina här 
anförda undersökningar öfver anthocyans uppträdande hos 
Chrysosplenium, icke härstammar frän Schneeberg, der väx- 
ten likväl förekommer pa skuggiga, fuktiga Ställen med 
utbredning ända upp i den öfre krummholzregionen -), med- 
delas här en redogörelse för dess anthocyanfärgning, eme- 
dan i mina tidigare undersökningar af förbiseende insmugit 
sig ett fei beträffande ifrägavarande växt. I mitt monogra- 
fiska arbete öfver anthocyans lokalisation har jag nemligen 
betecknat Chrysosplenium alternifolium säsom varande med 
all sannolikhet oförmögen att utbilda anthocyan 3 ). Fort- 
satta undersökningar hafva likväl visât, att denna uppgift, 
hvilken grundats pä iakttagelser af ett otillräckligt under- 
sökningsmaterial, är oriktig, att Chrysosplenium sä 1 un da i 
det stora flertalet fall visserligen uppträder fullkomligt an- 
thocyanfri, men dock understundom utbildar detta färgämne, 
sâsom â de basala internodierna heit nära ofvanför och 
under kontakten med jordytan, der stammen dâ visar en 
svagt rosafärgad anlöpning. I heia barken uppträda dervid 
spridda anthocyanidioblaster, hvilka äro storcelliga, kloro- 
b Wulff, Th. 1. c. p. 43. — Gertz, O. 1. c. p. 198- 
2 ) Beck, G. 1. c. p. 389. 
8 ) Gertz, O. 1. c. p. XXIX. 
