46 
som ett flygorgan. Härtill är den emellertid alldeles for tung, 
och dess säregna utbildning synes snarare afse att erbjuda 
växten gynnsamma betingelser för groningen, hvilken tillgâr 
sä, att fröna sända sin lillrot ned genom det hâl i basalytan, 
som blomskaftet lämnat efter sig. Därigenom att den nämnda 
ytan är bred och platt, ofvansidan däremot hvälfd, kommer 
frnkten, äfven om den varit lösryckt (vanligen blir den dock 
redan under sin utveckling halft begrafd i sanden), nästan 
alltid att hvila med basalytan nedât, och i detta läge kvar- 
hälles den ocksä lätt genom partiklar frân underlaget, som 
anliopa sig kring och delvis öfvertäcka densamma. Det 
nämnda läget utgör emellertid en nödvändig förutsättning för 
groddplantans faste i jorden; under andra förhallanden skulle 
radiculan tvingas att växa ut i lüften och pä grund af 
dennas torrhet löpa fara att förstöras. 
Ehuru fröna aldrig lämna frukten, äro de dock 10 tili 
antalet, och atminstone 6 af dem hafva füllt utbildadt em- 
bryo. I öfverensstämmelse härmed finner man ocksä myc- 
ket ofta, att fiera plantor växt upp ifrân samma frukt. Alla 
sända sin lillrot ned genom hälet i fruktens botten och liallas 
under heia lifstiden tätt tillhopa af den kring rothalsarne 
kvarsittande moderfrukten. Neurada erbjuder härigenom ett 
vackert exempel pâ en företelse, som kan betecknas med 
namnet synapt osp ermi och som yttrar sig däri, att frukter 
eller frön, som utvecklats inom samma hölje eil er i hvarand- 
ras omedelbara närhet, istället för att skiljas at efter upp- 
nadd mognad, hällas gruppvis samman till och med under 
groningen. Inom Sahara-öknen möter man talrika exempel 
(Rumex" arter, Pteranthus, Sclerocephalus, Lonchophora, Tri- 
gonella-arter , Gymnarrhena, Ammochloa) pa denna egendom- 
lighet, hvilken för öfrigt kan betraktas som en specialytt- 
ring af en generellare morfologisk företeelse, hvilken bestar 
däri, att disseminationsprincipen, som är sä nödvändig och 
sä omsorgsfullt genomförd inom floromraden med samman- 
hängande vegetationstäcken, i ökentrakter träder stärkt till- 
baka för ett annat sträfvande, nämligen att pä ett effektivt 
och för groningen lämpligt sätt vid underlaget fixera eller i 
detsamma förankra frukterna och fröna, hvarigenom de bl. a. 
hindras frân att under den langa, ofta öfver aratal räckande torr- 
perioden bli en lekboll för vinden. Att förankringen ofta 
nog sker omedelbart invid moderplantan utgör frân ekologisk 
synpunkt knappast nägon olägenhet, eftersom det vanligen 
gäller annuella arter med smä individ, och eftersom konkur- 
