125 
roffâglar hâlla till, träffas därför mycket ofta hopar af 
afplockade fjädrar och andra rester efter det sönder- 
slitna och förtärda rofvet. 
Hos roffàglarna rufvar endast hon an. soin härnnder 
hos en del arter tillföres föda af hanen. Ungarna er- 
hâlla fäglar och smärre däggdjur i stör mängd, hvilka 
de själfva sönderstycka och hvilka föräldrarna ofta 
hämta frân lânga afstând 1 ). I Norge liäcka hafsörnarna 
ibland fiera mil frân kusten, »hvorfra de dog hente sin 
fornemste Næring» (Basch 15 p. 359). Kungsörnen 
jagar »mangen gang Hera mil frân boet» (Sundevall 
16 p. 230 j, och ett örnpars jaktomrâde torde väl oftast 
omfatta Hera kvadratmil. Kolthoff (13 p. 151) »sag 
ett par hafsörnar tvenne ganger dagligen flyga frân 
Yänern 2 1 /% mil till Hornborgasjön för att, sa snart de 
fângat en gädda, genast atervända tili boet». Dylika 
langväga jakt- och fiskefärder företagas för öfrigt äfven 
af andra fäglar. Faber (6 p. 216) har pä Island sett 
* storlabbar. hafssulor och lunnetaglar hämta föda at ung- 
arna tvâ mil frân häckplatserna. Och under en färd 
i Helgeland iakttog Collett (5 p. 348) lunnefäglar 
»trækkende med Fode heit fra Yego mod Lovunden 
omtr. 100 Kilom. fra Bugestedet». Men äfven byte, 
som roffàglarna fânga ât sig själfva, föres ofta öfver 
ansenliga sträckor tili de branta bergväggar o. s. v., 
där de hâlla till och häcka. Bengt Berg (2 p. 223; 
har sâlunda pâ afsatser i ett sydberg funnit lämningar 
efter jordugglor, hvilka pilgrimsfalkar släpat dit frân 
en mil längre bort belägna myrar. 
Nära nog alla i vârt land förekommande roffâglar 
torde vara af âtminstone nâgon betydelse för frösprid- 
Äfven bomaterialet kan stundom liämtas frân mycket lânga 
afstând. Ett hafsörnbo, som undersoktes af Collett (4 p. 2B2), 
innehöll bl. a. Fucus vesiculosus, »though the sea was distant half 
a Norwegian mile». Och Faber (6 p. 130) har pâ Island sett en 
hafssula samla Laminaria digitata tvâ mil frân häckplatsen. 
