143 
anger. I ett prof pâ 100 frön <utan vali, taget den 22 
sept., varierade längden mellan 2.3 och 3 .l> mm., och 
medellängden var 2,6 mm. Minimum var liar alltsa lika 
med maximum i beskrifningen. 
Hvad blomkronan beträffar, varierar den mycket 
alltefter växtens frodighet och blommans plats pâ gre- 
narna. Längden kan utgöra ända till 18 mm. Men 
det oaktadt är kronornas litenliet i ögonen fallande. enär 
underläppens bredd blott är omkring 9 mm. mot 10 — 
12 mm. hos hufvudformen. 
Endast i ett par kännetecken afviker f. serotina 
nägot frân P. opsiantha. Hos den förra äro grenarna 
nedom stjälkens midt battre utvecklade tili längd och 
groflek, och de nedersta äro.ofta nästan vinkelrätt ut- 
stâende, sa att plant an far en vacker pyramidform. Men 
pä mindre exemplar kunna grenarna vara snedt uppät- 
riktade, nästan som hos P. opsiantha. Emellertid mäste 
medgifvas. att en olikhet i detta hänseende dock alltid 
kvarstar. Bland de talrika exemplar, som jag ar 1915 
säg pâ Ljungarumslokalen. fanns intet enda, pä hvilket 
de nedre grenarna voro sä stärkt utspärrade som i all- 
mänhet hos gotländska exemplar. Likväl är det inga- 
lunda säkert. att denna olikhet har systematisk betydelse. 
De gotländska standorterna utmärka sig genom fast och 
m. e. m. grand mylla licke gungfly), tämligen glest 
växttäcke och stark insolation under försommaren. allt 
faktorer, som hos manga andra arter framkallar tendens- 
tili spalierväxt. Följaktligen är det ej omöjligt, att af- 
komlingar af Ljungarumsexemplar skulle pâ Gotlands- 
myrar fa de nedre grenarna starkare utvecklade. 
Den andra afvikelsen ligger i fodrets form. Detta 
skulle hos P. opsiantha vara uppblast och ö mm. bredt 
(mot 4 mm. hos P. palustris). Men jag har hos unga 
blommor pä Ljungarumsexemplaren funnit fodret ungefär 
jämntjockt och icke bredare än hos P. palustris men väl 
