155 
todes (Ehrb.) Lemm. Den senare formons ökologi är 
ganska obekant, den förras däremot bättre, vadan jag 
väsäntligen hänsynstager tili densamma. Den är ock den 
vanligare; E. hcematodes är däremot ganska sällsynt och 
f. ö. ännu ej funnen i Sverige. — Dâ de röda Euglen- 
erna äro utpräglade varmvattenformer (Jfr Klausener 
1. c. 1908), kunna de näppeligen tänkas sasom orsak tili en 
röd vegetationsfärgning under isen. Därtill talar emot 
deras förekomst vid Yillie ävenledes den där iakttagna 
lukten och smaken av »ruttna hallon» ; atminstone 
E. sanguinea, vars lukt jag själv atskilliga ganger be- 
prövat, luktar utpräglat efter aminer. De Toni (1. c, 
1894) skriver ocksa: »che l’acqua contenente le Euglene 
dopo un certo tempo essalava un odore sui generis, 
piuttusto nauseoso, non moite dissimile da quella della 
trimetilammina» . 
Hcematococcus pluvialis Flotow. Artens ökologi — en 
specialicerad förekomst i periodvis uttorkande smärre 
vattensamlingar och cisterner — synas utesluta ett 
samband med fallet Yillie. 
Hydrachnider. (Yäsäntligen dammformer). Sa vitt 
mig bekant, meddelar litteraturen endast ett fall av röd- 
färgning genom dylika organismer (Jfr Zacharias 1. c. 
1903). Jag anför det här endast för fullständighetens 
skull; att det f. ö. vid en diskussion av fallet Yillie 
saknar närmare betydelse, är självklart. 
Järnbaläerier. (Dammformer). Kunna aldrig ge upp- 
hov tili totalvattnets färgning; men väl tili flockiga, i 
gult eller rostrött färgade ytbeläggningar. De kunna 
därför i detta sammanhang alldeles lämnas â sido. — Sa 
vitt jag har mig bekant, kunna icke heller finare järn- 
kolloider i naturliga vatten ge upphov tili genom heia 
vattenmassan gaende rödfärgningar. Yillielokalens for- 
mationsbiologiska Struktur onödiggör emellertid vidare 
diskussioner i denna riktning. Likaledes kunna grövre 
