174 
star mig till buds är ej synnerligen rikt. Dock tror 
jag mig dârpâ kunna grunda en framst alining i all- 
manna drag ocli af preliminär natur. 
Stranden *) i vidsträckt mening torde lämpligen 
kunna indelas i tre stora regioner, den sublitorala, 
litorala och supralitorala. Utgângspunkt for denna 
indelning är Kjellmans (1877) litorala region, som, egent- 
ligen uppgjord for en kust med tidvatten, omf attar om- 
rädet mellan det högsta och lägsta vattenstândets nivâer. 
Den sublitorala regionens undre gräns kan vara svâr 
att uppdraga. Den bör emellertid, bortsedt frân Kjell- 
mans algologiska, betydligt djupare gräns,- ligga âtmin- 
stone 2 à 3 m. under normalvattenstând, d. v. s. om- 
fatta de djup, pâ hvilka ännu växter kunna f örekomma, 
hvilka normalt böra nâ y tan vid blomningen (t. ex 
Potamageton perfoliatus ). Med den supralitorala regionen 
förstar jag slutligen det omrâde, som ligger närmast 
ofvanom högvattengränsen och hvars vegetation utan 
att nâgonsin direkt nas af vattenytan dock pâ ett 
eller annat sätt (vindar, stänk, saltpartiklar i lüften, grund- 
vatten etc.) röner inflytande af hafvets närhet. Den 
litorala regionen kan ytterligare indelas i tre bâltén, 
som jag ville kalia subsalin, salin och suprasalin, 
och hvilka i âtskilliga stränders växttäcke framträda 
med all önskvärd tydlighet. Begreppen klargöras och 
motiveras bäst i samband med beskrifningen af en sâ- 
dan strand. 
Vi vâlja en gyttje- och humusstrand pâ 1er- eller 
grusgrund i yttre eller inre skârgârden (Hayrén) med 
skyddat läge och svag, men tydlig sluttning. Ytterst 
hafva vi den sublitorala regionen, den som alltid 
befinner sig under vatten. Gyttjebottnen kan pâ stora 
Med strand förstar jag i motsats till Warming (1906 p. 5) 
hvarje gränsgebit mellan vatten och land, oberoende af om det 
bestär af branta klippor eller lângsluttande mark. 
