177 
haltet, kunna i afsevärd mängd förekomma äfven i det 
suprasalina bältets nedre delar. Bottenskikt finnes och 
bildas nedtill oftast af Hypnum stellatum , högre upp af 
andra Hypna , uncinatum, etc. Artrikedomen är här re- 
dan betydlig, i det att icke sä fä arter, som egentligen 
ej tillhöra bältet, i enstaka eller spridda exemplar upp- 
träda, ofta gynnade af den rika näring kringströdda 
tangrester och afsatt slam erbjuda. 
Ofvanom den litorala regionens suprasalina balte 
följer sa den supralitorala regionen, hvilken aldrig 
näs af hafsvattnet, men pä ett eller annat sätt kan röna 
inflytande af hafvets närhet. Detta inflytande är pä 
skyddade, länggrunda stränder säkerligen mycket mini- 
malt och svârt att vare sig uppspära eller definiera. I 
manga fall torde regionens egenskap af relativt »ny 
jord» vara den enda säkert pavisbara supralitorala fak- 
torn. Vegetationen bestär ocksä oftast af formationer, 
som lika väl kunna paträffas annorstädes, äng, högre 
upp skog af ett normalt utseende, Endast Ainus gluti- 
Mosa-snären med deras af alen medelbart gynnade ve- 
getation (Melandrium silvestre, Füipendnla Ulmaria , Lysi- 
machia vulgaris etc.) tyckas vara tydligt supralitorala. 
Mähända är det grundvattnet (salt?), som för alens 
konkurrens med andra träd är afgörande, men ej kan 
sträcka sitt inflytande tili den grundare rotade ört- och 
gräsvegetationen. Alm^-snaren äro belägna pä mycket 
varierande afständ frän den supralitorala regionens ne- 
dre gräns beroende pä strandens sluttning. Gränsen 
mot suprasalin är oftast mycket tydlig och markeras, 
äfven där tängvallar saknas, af att en högväxt ängsve- 
getation här tar sin början. Hit höra ängens vanliga- 
ste arter, bland hvilka nâgra ma nämnas, som normalt 
ej ens som gäster uppträda i suprasalin och sälunda 
bidraga tili att göra gränsen skarp: Ranunculus acris, 
Aira caespitosa , A vena pubescens , Carex pallescens , X ar- 
dus • stricta , Rumex Acetosa , Hieracium suecicum coli., och 
Bot. Not me. 12 
