180 
zonbildande faktor tillbaka för vâgsvall och stank, hvil- 
kas verkningsomrâde ej sa mycket är beroende af vat- 
tenstândet som af vindens och vâgornas styrka. Det 
är alltsâ främst pâ dessa faktorer Sernander maste 
bygga sina regioner, supramarin, supralitoral och litoral. 
Det synes mig emellertid ej omöjligt att förena zo- 
nerna a skyddade och exponerade, humusstränder och 
bergstränder under en gemensam terminologi. Vi utgâ 
if ran en strand, som dels utgöres af en svagt sluttande hu- 
musstrand, dels af berg med brant sluttning. Sâdana 
stränder med äng och berg sida vid sida ser man ofta 
särskildt i inre skärgarden. Pâ humusstranden ha vi 
de nyss beskrifna bältena väl utvecklade. Pâ berget 
observerar .man nedtill ett Cladophora- balte, sedan ett 
Calothrix-h'àlte, sa följer Verrue aria maura-b’àh&i (»svall- 
bältet» hos Sernander, »Wellengürtel» hos Häyren), 
därpa Caloplaca-bältvt med dess följeslagare (»stormbäl- 
tet» hos Sernander, »Spritzgürtel» hos Hâyrén), hvil- 
ket i inre skärgarden vanligen är illa utveckladt med 
blottad berggrund (tili följd af isskrufning?); Öf verst 
särskiljer man en af hafvet mindre paverkad region 
(supramarin hos Sernander) med Aspicüia cinerea eller 
Farmelia saxatilis etc. 
Har nu var strand ett mycket skyddat läge, sa att 
vagskvalp och stänk ej komma i fraga, ser man, huru- 
som Aspicilia- gränsen (Caloplaca-bältets öfre gräns) lig- 
ger pâ samma höjd som högsta högvattenstandets niva 
eller det suprasalina bältets öfre gräns a humusstranden 1 ). 
Verrucaria maura- bältets öfre gräns sammanfaller 
âter i stört sedt med gränsen mellan salin och supra- 
salin eller det ofta aterkommande högvattnets niva, och 
Calothrix -bältets öfre gräns ater med gränsen mellan 
x ) Detta fall är i det närmaste realiseradt i var fig. 1, dar 
man â berget i bakgrnnden ser den ljusa zonens (Caloplaca- bäl- 
tets) öfre gränslinie väsentligen sammafalla med högvattenlinien, 
^4üîM5-snârens nedre och den suprasalina Carex-ä ngens öfre rand. 
